Сандра Браун
Дългото очакване

Превод от английски: Иванка Савова, 1995

chitanka.info

1.

Поршето пълзеше бавно по улицата и приличаше на лъскава черна пантера. Прилепи се плътно до бордюра, а моторът му изръмжа дрезгаво и тихо подобно на хищник.

Марни Хибс бе коленичила върху плодородната пръст на цветната леха, копаеше около корените на кучия дрян и тъкмо проклинаше дребните бръмбарчета, които си похапваха тук поне по три пъти на ден, когато бръмченето на мотора привлече вниманието й. Погледна през рамо към колата и мигновено се паникьоса, щом видя, че спира пред дома й.

— Божичко, нима е толкова късно? — промърмори тя.

Изпусна градинарската лопатка, изправи се и започна да чисти влажните бучици пръст, полепнали но голите й колене.

Посегна да махне тъмния бретон от челото си и едва тогава разбра, че не е свалила градинарските си ръкавици. Бързо ги смъкна от ръцете си и ги пусна до лопатката, като не откъсваше очи от шофьора, който излезе от спортната кола и тръгна по входната алея.

Марни погледна ръчния си часовник и установи, че не е изгубила представа за времето. Той просто бе дошъл много преди определения час, поради което първото му впечатление от нея нямаше да бъде особено приятно. Тя бе зачервена, потна и мръсна и външният й вид изобщо не бе подходящ за среща с клиент. А имаше належаща нужда да получи тази поръчка.

Сигурно изглеждаше ужасно, но не искаше да проличи смущението й. Единствено самоувереното й и любезно държане щеше да й помогне да се справи с това неудобно положение.

Той беше все още на няколко крачки от нея, когато Марни го поздрави.

— Здравейте! — каза тя със сияйна усмивка. — Ние с вас явно сме объркали нещо. Смятах, че ще дойдете по-късно.

— Реших, че прекалявате с вашите дяволски игрички.

Обутите с гуменки крака на Марни се заковаха на място върху асфалтираната алея. Тя удивено наклони глава на една страна.

— Извинете…

— Коя сте вие, по дяволите?

— Мис Хибс. А вие за кого ме взехте?

— Никога не съм чувал за вас. Какво сте намислили, дявол да ви вземе?

— Аз ли?

Тя безпомощно се огледа наоколо, сякаш гигантските чинари в двора й можеха да дадат отговор на тези странни въпроси.

— Защо ми изпращахте всички тези писма?

— Писма ли?

Той несъмнено изглеждаше вбесен и нейното слисване само още повече го дразнеше. Нахвърли се върху нея подобно на ястреб върху полска мишка и Марни трябваше да се понаведе, за да го види по-добре. Слънцето светеше точно зад гърба му и очертаваше само силуета му.

Непознатият изглеждаше висок, спретнат, рус, облечен с панталон и спортна риза — стилно, безукорно облекло. Имаше черни лъскави авиаторски очила, които й пречеха да види очите му, но ако и те бяха така враждебни като изражението и позата му, не й трябваше да ги гледа.

— Не разбирам за какво говорите.

— За писмата, госпожо, за писмата. — Думите излизаха със съскане между здравите му бели зъби.

— Какви писма?

— Не се правете на идиотка.

— Сигурен ли сте, че не сте сбъркали адреса?

Той направи още една крачка напред.

— Не съм сбъркал адреса — изръмжа непознатият.

— Явно грешите. — Тя не обичаше да се отбранява, особено когато към това я принуждаваше съвсем непознат човек, и то заради нещо, от което нямаше и понятие. — Вие сте или смахнат, или пиян, но във всеки случай имате грешка. Аз не съм човекът, когото търсите, и настоявам да напуснете този двор, който е моя собственост. И то веднага.

— Вие ме очаквахте. Личеше си.

— Помислих, че ви пращат от рекламната агенция.

— Е, не ме пращат оттам.

— Слава богу.

Нямаше да й бъде приятно да работи с толкова опърничав и зъл човек.

— Вие дяволски добре знаете кой съм — каза той и свали очилата си.

Марни шумно си пое дъх и отстъпи крачка назад, защото наистина го позна. Притисна с ръка гърдите си, сякаш за да задържи лудешки разтуптяното си сърце.

— Ло! — възкликна тя.

— Точно така. Името ми е Ло Кинкейд. Точно както го бяхте написали на пликовете.

Беше направо шокирана, че го вижда след всички тези години да стои само на крачка от нея. Този път той не беше само познат образ от телевизионния екран или от вестниците. Бе човек от плът и кръв. Времето се бе смилило над тази плът, вместо да я съсипе.

Искаше й се да стои така и да не сваля поглед от него, но той се беше вторачил в нея с неприкрито презрение и сякаш въобще не я познаваше.

— Да влезем вътре, мистър Кинкейд — тихо предложи Марни.

Неколцина от нейните съседи, които бяха решили да използват слънчевия уикенд, за да поработят в градините си, бяха престанали да копаят и поливат и открито зяпаха неговата кола.

Тази част на Хюстън съвсем не беше така шикозна като някои от по-новите квартали. Повечето жители тук бяха на средна възраст и караха прилични затворени автомобили. Тук едно порше представляваше любопитна картина. А и доколкото си спомняха съседите, Марни Хибс никога не беше влизала в шумни спорове.

Тя се врътна на скърцащите си гумени подметки и поведе Ло Кинкейд по алеята към входната врата на къщата си. Вътре работещата климатична инсталация предлагаше приятно облекчение, но тъй като Марни бе изпотена, веднага й стана студено. Или може би ясното усещане за присъствието на този мъж зад гърба и караше кожата й да настръхва.

— Оттук.

Марни го поведе по просторния коридор — от онези, които могат да се видят само в къщи, строени преди Втората световна война — към остъклената задна веранда, която й служеше за ателие. Там тя се почувства по-спокойна и непринудена, по-способна да се справи с изумителното събитие — неочакваното завръщане на Ло Кинкейд в живота й.

Когато се обърна и застана лице в лице с него, леденосините му очи бързо-бързо оглеждаха ателието й. Те привлякоха и задържаха погледа й като магнит.

— Е? — кратко каза той и подпря ръце на хълбоците си. Явно очакваше обстойно обяснение за нещо, от което Марни нямаше ни най-малка представа.

— Не зная нищо за никакви писма, мистър Кинкейд.

— Бяха изпратени от този адрес.

— Сигурно е станала някаква грешка в пощата.

— Малко вероятно е. Не и пет грешки в разстояние на няколко седмици. Вижте какво, мисис, хъм — Как ви беше името?

— Хибс. Мис Хибс.

Той и хвърли още един бърз, изпитателен поглед.

— Мис Хибс, аз съм ерген на трийсет и девет години. Много отдавна бях в пубертета. Не си спомням всяка жена, с която съм спал.

Сърцето й отново подскочи и тя бързо си пое дъх.

— Никога не съм спала с вас.

Той зае леко нехайна поза и нагло вирна глава.

— Тогава защо твърдите, че сте ми родили син? Син, за когото нищо не бях чувал, докато не получих първото ви писмо преди няколко седмици.

Марни се вторачи в него с безмълвно удивление. Усети как пребледнява.

— Никога не съм имала дете. И повтарям: — не съм ви изпратила нито едно писмо. — Посочи му стол. — Защо не седнете?

Не му предложи това от любезност, нито защото бе загрижена за неговото удобство. Просто се опасяваше, че ако не седне веднага, подкосените й крака няма да могат да я удържат.

Той се позамисли, като хапеше раздразнено ъгълчето на долната си устна, а после се приближи до едно плетено кресло. Седна на самия ръб на възглавницата, сякаш искаше да е готов мигновено да скочи на крака, ако се наложи.

Смутена от калните си гуменки и износената си трикотажна блузка, Марни се настани срещу него на съседното кресло. Седеше с изправен гръб, стиснала плътно мръсните си колене, а дланите й нервно потръпваха върху бедрата.

Докато изпитателният му поглед обхождаше лицето й, разрошената й коса, небрежното облекло и мръсните колене, тя се чувстваше необлечена и уязвима.

— Вие ме познахте. — Думите му прозвучаха като изстрел.

— Всеки, който гледа телевизия или чете вестници, щеше да ви познае. Вие сте най-известният астронавт след Джон Глен.

— И затова се превръщам в лесна мишена за всеки смахнат.

— Аз не съм смахната!

— Тогава защо ми изпращахте всички тези писма, дявол ви взел? Тази идея дори не е оригинална, знаете ли? Всеки ден получавам десетки писма.

— Моите поздравления.

— Всичките не са от мои почитатели. Пишат ми и разни озлобени религиозни фанатици, които смятат, че Бог не ни е дал право да излизаме в космоса. Някои благодарят на Бога за катастрофата с „Чалънджър“ Той ни наказвал, защото се месим в небесните му дела и тям подобни глупости. Получавам и предложения за женитба и за разни скверни и извратени връзки — сухо добави той.

— Колко хубаво.

Без да обръща внимание на ехидната й забележка, мъжът продължи:

— Но във вашите писма все пак имаше нещо оригинално. Вие бяхте първата жена, която твърдеше, че съм баща на детето й.

— Да не сте глух? Казах ви, че никога не съм имала дете. Как тогава ще твърдя, че сте бащата?

— Точно това имах предвид, мис Хибс! — извика той. Марни се изправи. Той също. Застана зад гърба й, когато тя се приближи до писалището и съвсем безпричинно започна да пренарежда четките и моливите, поставени в няколко метални кутийки от чай и кафе.

— Вие също така бяхте първата, която ме заплаши с публично изобличение, ако не изпълня онова, което искате.

Тя се обърна и установи, че той е много близо до нея. Почти усещаше докосването на панталона му до голите си колене.

— Нима е възможно да ви заплашвам? Вие сте прекрасната русокоса рожба на космическата програма, вие сте герой. Всички американци онемяха пред телевизорите, когато стиснахте ръката на руския космонавт след сключването на космическия мирен договор. В Ню Йорк имаше триумфален парад във ваша чест и в чест на вашия екипаж. Вие вечеряхте в Белия дом заедно с президента и съпругата му. Почти без чужда помощ променихте общественото мнение по отношение на НАСА, което несъмнено не беше благоприятно след случая с „Чалънджър“. Критиците на космическите полети станаха за смях след онова, което вие направихте. Трябва да съм луда или пълна глупачка, за да се изправя — горкичката аз — срещу подобна знаменитост. Уверявам ви, че не съм нито едното, нито другото.

— Вие ме нарекохте Ло.

След дългата й реч това кратко опровержение я завари съвсем неподготвена.

— Какво?

— Когато ме познахте, вие ме нарекохте Ло.

— И по една случайност вие се казвате точно така.

— Всеки обикновен човек от улицата щеше да ме нарече полковник Кинкейд и нямаше да произнесе нещо толкова фамилиарно като Ло. Освен ако не сме се познавали добре по-рано.

Тя се направи, че не го е чула.

— И какво искаха от вас тези така наречени писма?

— На първо място пари.

— Пари ли? — възкликна тя. — Колко грозно.

— А след това и публично да призная бащинството си.

Марни бе заклещена между него и писалището, но успя да се измъкне. Неговата близост я объркваше, пречеше й да мисли логично. Започна да се рови в купчината скици, поставени върху една от работните й маси.

— Аз съм независима и самостоятелна личност. Никога не бих си позволила да моля за пари вас или когото и да било.

— Това е хубав квартал. Имате голяма къща.

— Моите родители…

— С вас ли живеят?

— Не. Баща ми почина. А майка ми преди няколко месеца получи удар и сега е настанена в санаториум. — Марни тръшна купчината скици върху масата и се обърна към него. — Сама се издържам. Защо ви интересуват тези неща?

— Смятам, че жертвата трябва да опознае мъчителя си — рече той и дрезгаво добави: — Във всяко отношение.

Отново я огледа. Този път по-бавно и по-подробно. Погледът му се спря на гърдите й, които влажната блузка почти не можеше да прикрие. Марни усети как зърната на гърдите и се втвърдяват под меката и износена памучна материя и напразно се опита да се убеди, че това се дължи на климатичната инсталация, а не на втренчения поглед на Ло Кинкейд.

— А сега се налага да ме извините — каза тя с подчертана надменност. — Очаквам гост и ще трябва да отида да се измия.

— Кого очаквате? Човека от рекламната агенция ли? — Щом видя стреснатото й изражение, той добави: — Одеве споменахте за него.

— Уговорили сме си среща. Ще дойде да види моите скици, за да направи поръчка.

— Вие сте художничка?

— Илюстраторка.

— За кого работите?

— За себе си. На хонорар.

— А за какъв проект става дума?

— Корицата на телефонния указател на Хюстън.

Светлокестенявите му вежди удивено се повдигнаха.

— Това се казва поръчка.

— Още не съм я получила.

Прииска й се да си отхапе езика. Той беше достатъчно умен, за да се досети.

— Значи тази поръчка е важна за вас?

— Разбира се. А сега, ако обичате.

Опита се да го заобиколи и да тръгне към входната врата, но той я хвана за ръката.

— Сигурно ви е тежко да живеете така, от една поръчка до друга, след като трябва да поддържате тази къща и да плащате за лечението на майка си.

— Справям се чудесно.

— Но не сте богата.

— Нищо подобно.

— Затова сте ми писали тези заплашителни писма, нали? За да измъкнете пари от мен?

— Не. Не знам за кой път ви казвам, че не съм ви написала нито едно писмо.

— Изнудването е сериозно престъпление, мис Хибс.

— Обвинението ви е прекалено нелепо, за да го обсъждаме. А сега ви моля да пуснете ръката ми.

Той не й причиняваше болка. Но беше прекалено близо до нея. Достатъчно близо, за да усети съблазнителното ухание на одеколона му, ментовата свежест на дъха му, да види тъмните зеници на тези очи, които красяха корицата на „Таим“ и неимоверно увеличаваха тиража му.

— Вие ми се струвате доста интелигентна.

— Това комплимент ли е?

— Тогава защо ми изпращахте онези анонимни писма с вашия адрес на плика?

Тя се засмя тихо и удивено поклати глава.

— Не съм аз. Или може би с този хитър въпрос се опитвате да ме хванете натясно? Къде са тези писма? Може ли да ги видя? Навярно ако ми ги покажете, ще мога да ви дам някакво обяснение.

— На глупак ли ви приличам? Няма да ви ги дам, защото ще унищожите уликите.

— О, за бога! — извика тя. После впери поглед в суровото му лице и добави: — Вие приемате всичко това съвсем сериозно, така ли?

— Отначало не беше така. Вие бяхте просто една от многобройните маниачки. Но след като получих петото ви писмо, в което много гадно ме заплашвате да заведете дело за доказване на бащинство, реших, че е крайно време да се срещнем.

— Не съм такава, няма да съдя никого.

— Дори такава известна личност като мен?

— Дори вас.

— Та аз ще загубя много при един подобен скандал.

— Прав сте! Но ви казах, че никога не съм имала дете.

Двамата чуха как някой отвори входната врата и после шумно я затръшна. По коридора отекнаха бързи стъпки. Едно високо и слабо момче влетя в ателието.

— Мамо, трябва да дойдеш да видиш каква кола е спряла пред входната врата. Направо е невероятна.

2.

В настъпилата тягостна тишина Марни чуваше лудешкото биене на собственото си сърце. Заради момчето се постара да се овладее, но това се оказа много трудно. След няколко секунди се осмели да погледне към Ло Кинкейд. Той се беше вторачил в Дейвид. Върху красивото му лице бе изписано неприкрито удивление. Най-накрая Дейвид се обади:

— По дяволите, вие сте Ло Кинкейд! По дяволите!

— Дейвид, помолих те да не се изразяваш така.

— Извинявай, мамо, но това е Ло Кинкейд. Ло Кинкейд у дома.

Вместо удивеното изражение, върху лицето на космонавта се появи прочутата му усмивка, явно се беше овладял.

— Дейвид? Приятно ми е да се запознаем.

Той пристъпи напред и подаде ръка на юношата.

В другия край на стаята Марни с всички сили стискаше ръба на писалището, търсейки опора в него. Дейвид беше почти толкова висок, колкото Ло. Имаше същата руса коса, същите сини очи. Но все още бе по детски слаб. Раменете, лактите и глезените му изглеждаха мършави и ъгловати. Щеше да навакса. Беше истинско копие на баща си. За да разбере как ще изглежда след двайсет и две години, Дейвид трябваше просто да огледа мъжа, чиято ръка стискаше в момента.

За щастие той беше толкова удивен от присъствието на космонавта под собствения му покрив, че въобще не забеляза приликата. Само силно разтърси ръката на Ло.

— В моята стая имам плакати с „Виктори“. Даваха ги, ако си купиш шест от големите хамбургери. Аз си купих седем за всеки случай. Ще ми дадете ли автограф? Не мога да повярвам. Какво правите тук? Остават още няколко седмици до рождения ми ден.

Той погледна Марни и се засмя.

— Това ли е специалният подарък, за който намекваше? О, почакай, знам. Убеди ли го да ти позира? Затова е тук, нали?

Ло се обърна с гръб към момчето и впери очи в нея. Очите му мятаха сини мълнии. Марни се сви, но продължаваше да го гледа предизвикателно. Ло я гледаше едновременно подозрително и объркано.

— Да позирам ли?

— Аз, аз…

— Охо, да не би да съм издал тайната, преди да си успяла да го помолиш? Съжалявам, мамо. — А на Ло Дейвид каза: — Тя смяташе да нарисува корицата на телефонния указател. Онази вечер ми спомена, че ще трябва да ви накара да позирате като представител на НАСА.

— Хъм. Каза ли защо е избрала мен?

— Сигурно смята, че сте най-красив от всички — с усмивка отвърна Дейвид. — Знаете, че сте най-прочутият.

— Разбирам — тихо каза Ло. — Поласкан съм.

— Ще й позирате ли?

Ло милостиво отклони втренчения си поглед от Марни и го насочи към Дейвид.

— Разбира се. Защо не?

— Всъщност не е необходимо — намеси се Марни. — Аз вече съм приготвила една предварителна скица.

Тя посочи с нехаен жест купчината скици зад гърба си.

— Нека да ги видим.

— Не са готови за гледане.

— Не смятахте ли да ги покажете на човека от рекламната агенция?

— Да, но той е професионалист. Знае каква е разликата между грубата скица и завършения продукт.

— Аз също. Бих искал да ги видя.

Това беше предизвикателство. Марни виждаше любопитния поглед на Дейвид, знаеше колко е досетлив и не можеше да откаже.

— Да, разбира се.

В сравнение с любезния й тон усмивката й изглеждаше някак крехка и чуплива, когато подаде няколко скици на Ло.

— Ето вижте, това сте вие! — възкликна Дейвид, като посочи мъжкото лице в панорамното изображение на Хюстън. — Прилича на вас, нали?

— Несъмнено — рече Ло и отново хвърли на Марни един от своите пронизващи, изпитателни погледи. — Все едно че ме е познавала отблизо.

— Тя е добра. Най-добрата — похвали се Дейвид. — Дори скафандърът ви е нарисуван както трябва.

Марни измъкна скиците от ръцете на Ло.

— След като моите рисунки спечелиха вашето одобрение, полковник Кинкейд, нямам причини да ви задържам повече. Много ви благодаря, че наминахте…

Звънецът на входната врата прекъсна думите й.

— Аз ще отворя — извика Дейвид и забърза към вратата. Но преди да направи и две крачки, се закова на място и рязко се обърна. — Няма да си тръгнете, преди да се върна, нали?

— Не, няма — отвърна Ло. — Смятам да поостана.

— Чудесно!

Момчето се затича към предната част на къщата, откъдето се разнесе повторно звънене.

Ло се приближи плътно до Марни и я хвана за лактите. Тихо, но гневно изсъска:

— Вие май ми казахте, че нямате деца.

— Така е.

— А него как наричате?

— Аз не съм негова майка.

— Той ви вика „мамо“.

— Да, но

— И прилича на мен.

— Той…

— Но, по дяволите, не си спомням да съм спал с вас.

— Точно така! Не ме познавате, нали?

— Права сте. Но има някои неща, които не забравям.

Ло рязко я дръпна към себе си. Преди тя да успее да реагира, устните му разтвориха нейните. Езикът му проникна дълбоко между тях. Той сложи длан на задника й и бедрата й плътно се притиснаха към неговите.

Цялото тяло на Марни пламна от желание.

Ло явно бе обзет от същите слисващи усещания. Той вдигна лице и я погледна с неприкрито удивление, преди да я отблъсне от себе си.

Всичко това стана ясно за няколко секунди, което беше добре, защото Дейвид вече водеше най-важния й потенциален клиент по коридора към ателието. Когато двамата влязоха, Ло нехайно се облягаше на ръба на писалището и изглеждаше невинен като църковна хористка. Тя стоеше в средата на стаята и изглеждаше така самотна, сякаш се намираше посред Тихия океан без спасителна лодка.

— Мистър Хауард — задъхано каза Марни и докосна с пръсти треперещите си устни, — моля да ме извините за външния ми вид. Работех в градината, когато — Тя посочи към Ло. — Когато полковник Кинкейд ме изненада с посещението си.

Не беше необходимо да се притеснява заради небрежния си външен вид. Той дори не го забеляза.

— Е, това наистина е много неочаквана и приятна изненада — рече любезно шефът на рекламната агенция и пристъпи напред, за да стисне ръката на космонавта. — За мен е чест, сър.

— Благодаря. — Едва тогава той забеляза Марни.

— Мис Хибс, вие не ми казахте, че познавате нашия национален герой. — Ло сбърчи вежди. Като прочисти смутено гърлото си, човекът добави: — Не беше необходимо, разбира се.

— Полковник Кинкейд — моделът на корицата на телефонния указател.

— Ако ми възложат тази работа, Дейвид — каза тя и сконфузено облиза устни. Усети вкуса на неговата целувка и изпита странното, но не и неоснователно опасение, че другите може да са забелязали това. — Искате ли да видите скиците, които съм приготвила, мистър Хауард?

— Докато вие се занимавате с това — обади се Ло, — аз ще изведа Дейвид на разходка с колата.

— С поршето ли? — възторжено попита момчето. Нададе индиански боен вик, подскочи високо, удари тавана с ръка и изхвърча навън. — Вече имам шофьорското удостоверение за начинаещи — извика от коридора. — След няколко седмици ще получа и шофьорска книжка.

— Дейвид, да не си посмял да докоснеш колата на полковник Кинкейд! — разтревожено възкликна Марни.

— Всичко ще бъде наред.

— Но къде ще ходите?

— Ще пообиколим наоколо — нехайно отвърна Ло като сви рамене.

— Колко време ще се бавите?

— Съвсем малко.

Искаше й се да му изкрещи заради тези уклончиви отговори. Искаше й се да тропне с крак и да каже: „Не, Дейвид в никакъв случай няма да дойде с вас.“ Искаше й се да изтича след Дейвид, и да го сграбчи за ръката.

Но в присъствието на мистър Хауард не й оставаше нищо друго, освен да се държи учтиво. Знаеше, че Ло ще се възползва както трябва от положението. Наблюдаваше го как наперено прекоси коридора и излезе през входната врата, за да отиде при Дейвид, който вече седеше на предната седалка на колата.

— А вие, хъм, отдавна ли познавате полковник Кинкейд? — предпазливо попита мистър Хауард.

Марни се обърна и видя, че този човек направо ще се пръсне от любопитство. Той нямаше смелост да я попита направо за това какви са роднинските връзки между космонавта и юношата, който я наричаше „мамо“.

— Познавам го от известно време — хладно отвърна Марни.

Мистър Хауард си тръгна двайсет минути по-късно. Тя беше сигурна, че е харесал скиците й. Но докато ги слагаше в голяма кожена папка, я предупреди, че имал предвид и други двама художници и че крайното решение зависело от комисията, съставена от шефове на рекламни агенции и телефонни компании.

— Вашата работа ми се вижда по-авангардна от другите две.

— Това лошо ли е?

— Не — отвърна с усмивка той. — Може би е време да скъсаме с традицията. — И можа само да добави: — След около седмица ще научите какво решение сме взели.

Тя го изпрати до входната врата. Наблюдаваше го как се отдалечава и в същото време търсеше да зърне поршето. Не се виждаше наблизо. Марни разтревожено закърши ръце. Къде ли бяха отишли двамата? За какво ли си говореха? Дали Ло не обсипваше Дейвид с въпроси, на които той не можеше да отговори?

Вместо да се притеснява до побъркване, тя реши, че е крайно време да вземе така необходимия й душ. След малко излезе от спалнята си на втория етаж гримирана и по-самоуверена, отколкото беше, докато носеше гуменките и старата трикотажна блузка.

С облекчение дочу гласове откъм стаята на Дейвид. Застана до отворената врата и видя как Дейвид слуша като омагьосан разказа на Ло за първата му разходка в открития космос.

— Не се ли изплашихте? — попита Дейвид.

— Не. Преди това толкова пъти бяхме репетирали всичко, че знаех точно какво да очаквам.

— Но можеше да се окаже, че нещо не е наред.

— Разбира се. Но аз знаех, че един екипаж на кораба и един на земята се стараят всичко да бъде наред.

— А какво изпитвахте, когато за първи път излязохте в космоса?

Ло стисна очи.

— Вълнуващо е. С нищо не може да се сравни. Това е кулминацията след продължителната тежка работа, след ученията, упражненията, отлаганията, вземането на решения. Но си струва. Нещо повече.

Дейвид се приближи още повече до него.

— А за какво си мислехте тогава?

— Честно ли?

— Честно.

— Молех се да не се препълни торбичката за урина.

Дейвид се засмя.

— Не. Ама наистина ли?

— Е, освен това си мислех: „Това е. Точно това съм искал винаги да правя. За това съм роден. Това е. То става в момента.“

— Брей!

Благоговението, изписано върху лицето на Дейвид, разтревожи Марни.

— Не бих искала да ви прекъсвам — каза тя от прага, — но трябва да отида в санаториума да видя мама. А ти, Дейвид, ако не тръгнеш скоро, ще закъснееш за футболната тренировка.

Дейвид скочи на крака.

— Мамо, направо няма да повярваш! Той ми позволи да карам! Тази кола е по-особена, все едно че се намираш в пилотската кабина на самолет, нали така, полковник Кинкейд?

— Почти същото е. Затова я купих. Когато не мога да летя, ми се иска да си представям, че летя.

— Беше страхотно, мамо. Трябваше да дойдеш с нас. — После изведнъж я погледна виновно, толкова се беше увлякъл. Попита: — А как мина срещата ти с мистър Хауард?

— Той хареса скиците ми, но нищо не обеща. — Погледна без нужда часовника си. — Най-добре е да тръгваш, Дейвид.

— Футбол ли играеш?

Ло седеше на ръба на леглото. Сега се изправи.

— Аз съм полузащитник на „Торнадо“, това е училищният ни отбор. Ще станем шампиони на градското първенство.

— Харесва ми този самоуверен тон — с широка усмивка каза Ло.

— За да сме сигурни, че ще победим, треньорът ни задържа на игрището два пъти по-дълго от обикновено.

— Тогава е по-добре да не закъсняваш.

Двамата се приближиха до вратата, където стоеше Марни.

— Ще бъдеш ли тук, когато се върна?

— Не, той няма да е тук. — Когато тя отговори рязко на въпроса, който явно беше зададен на Ло; два чифта абсолютно еднакви очи се вторачиха в нея. Марни пресилено се усмихна. — Сигурна съм, че полковник Кинкейд си има и друга работа, Дейвид. Хайде побързай. И внимавай как караш този велосипед. Взе ли си ключа?

— Да, мамо. Е, довиждане, полковник Кинкейд. Направо не е за вярване, че се срещнахме. Благодаря за автографа.

— За мен беше удоволствие, Дейвид.

Двамата си стиснаха ръцете.

Доколкото Марни си спомняше, Дейвид за първи път нямаше желание да ходи на тренировка. Той затопурка надолу по стълбите, като току се обръщаше назад да погледне Ло. Щом излезе, Марни вдигна очи към своя гост.

— Наистина трябва да тръгвам. Майка ми не е много добре и ако не отида навреме, тя…

Той й препречи пътя и я накара да млъкне. Заедно с момчето бе изчезнало и очарователното му държане.

— Искам да чуя истината. И то веднага. — Бързо си пое дъх. — Дейвид мой син ли е?

Сивите очи на Марни се напълниха със сълзи. Тя облиза устни, които сега лъщяха от червилото с цвят на праскова. Наведе тъмнокосата си глава така, че короната от меки къдрици почти докосна гърдите му.

— Той е мой син — прошепна Марни. — Мой.

— Но има и баща. — Ло повдигна с пръст брадичката й. — Мой син ли е?

Марни го погледна право в очите и отговори:

— Да.

3.

Той стисна ръката й над лакътя. — Ще те закарам.

— В никакъв случай.

— Трябва да поговорим.

— Няма за какво да говорим.

— По дяволите! — възкликна той и лицето му почти докосна нейното. — Ти току-що ми каза, че имам син. Трябва да ти задам милион въпроси. Докато не получа отговори, няма да те пусна. За последен път ти казвам, че аз ще те закарам — натъртено заключи Ло.

Марни щеше да се възпротиви, но той здраво стискаше ръката й над лакътя, докато слизаха по стълбите. Щеше да бъде глупаво да започне да се бори с него, след като знаеше, че е невъзможно да победи. Освен това си помисли, че той има право на някакво обяснение. В държането й се долавяше известна надменност, но тя кротко вървеше до него.

— Заключи вратата — каза й Ло. — Нямаш ли алармена инсталация?

— Не.

— Би трябвало да си сложиш. Къщата е голяма, един крадец би открил много възможности да проникне вътре.

Поведе я по тротоара към паркираното наблизо порше. Щом я настани на предната седалка, Ло заобиколи издължения капак на мотора и се вмъкна зад кормилото.

— Къде отиваме?

Тя му каза името на улицата и му обясни по коя магистрала трябва да мине. След няколко минути двамата се носеха с колата по средното й платно. Марни стискаше ръба на седалката. Той караше така, сякаш пътуваха с ракета. Гледаше повече към нея отколкото към пътя и това съвсем не я успокояваше.

След като издържа, доколкото бе възможно, на този втренчен поглед, тя натъртено попита:

— Какво зяпаш така?

— Теб. Толкова си дребничка. Не ми приличаш на жена, която е носила дете в утробата си. Пък и — поклати объркано глава — не проумявам как така не мога да си спомня, че съм спал с теб.

Очите му се насочиха надолу към устата й, после се спряха на тънката й шия, на гърдите и най-накрая на бедрата. Напрегнатият му поглед я караше да се чувства гола. Искаше й се да се прикрие с ръце.

— Трябва да съм бил много пиян — грубо рече Ло. — Иначе щях да си спомня, че съм спал с теб.

— Аз никога не съм, никога не съм спала с вас. — Тя държеше главата си изправена и не откъсваше очи от тъмното предно стъкло на колата, защото се страхуваше да погледне Ло и си казваше, че поне един от двамата би трябвало да следи пътя. — Дейвид не е мой син.

— Тогава?

— Той е син на сестра ми. Ти и тя — Марни смутено сви рамене, хвърли му светкавичен поглед и се усмихна едва-едва. — Трябва да преминете на другото платно. Завиваме вдясно.

Той го направи, като изпревари един товарен автомобил. Шофьорът яростно натисна клаксона и изруга. Знакът „стоп“ в най-ниската част на пътя почти не даде възможност на Ло да си поеме дъх, преди да завие на трета скорост.

— Значи сестра ти вероятно е забременяла от мен, така ли?

— Не вероятно. Забременя. Краткотрайна лятна авантюра.

— През кое лято?

— Вие току-що сте били завършили Военноморската академия и сте се готвели за военна служба.

Той изведнъж зае отбранителна позиция и я погледна враждебно.

— Откъде знаеш, че Дейвид е мой син? — Марни му хвърли унищожителен поглед. — Добре де, добре, прилича малко на мен. Признавам. Но то не доказва нищо.

— Няма какво да доказвам — рязко отвърна тя. — За мен няма никакво значение дали ми вярвате или не.

— Сега завийте вдясно.

Той нетърпеливо изчака светофарът да смени светлините си, а после се понесе напред като необязден жребец.

— Ето че пристигнахме — с благодарност каза Марни, когато бяха все още на една пряка от санаториума. Още оттук той трябваше да намали скоростта, за да може да завие по алеята. — Можете да ме оставите ето там, пред страничния вход. Имам ключ, тъй че по всяко време мога да влизам при нея.

Това беше малък санаториум, финансиран от църквата, имаше прекрасна градина и висококвалифициран персонал. След удара мисис Хибс не беше напълно парализирана, но имаше нужда от постоянни грижи. Марни с болка на сърцето бе решила да я доведе тук, особено след като знаеше, че майка й няма да напусне жива това място.

Още по-трудно й беше да признае какво огромно облекчение бе изпитала, след като майка й си отиде от къщи. През последните години тя ставаше взе по-заядлива и от нищо не беше доволна.

Когато Ло спря поршето пред страничния вход, Марни отвори вратата и стъпи с единия си крак на тротоара. Заговори му през рамо:

— Не знам кой ви е изпращал тези писма, но не съм аз. Нямах никакво намерение да ви казвам за Дейвид, нито на него за вас. Нямам намерение да искам нищо от вас, особено пък пари. Тъй че просто си гледайте вашата работа, оставете ме на мира и забравете за случилото се. Благодаря ви, че ме докарахте.

Тя слезе от колата. Докато се мъчеше да отвори входната врата — нещо, с което обикновено се справяше лесно, много й се искаше да се обърне и да му хвърли един последен поглед.

Преди седемнайсет години го бе видяла за последен път. Тогава им бе махнал за сбогом и бе закрачил бавно по плажа, подобно на някакъв млад, пращящ от сили бог на слънцето, прекрасен и устремен към бъдещата си слава.

Тогава разбитото й сърце тайно се бе сбогувало с него. Сега тя не го направи. Не си позволи лукса да се обърне, преди да влезе в бялата сграда.

Остана в стаята на майка си повече от час. През повечето време мисис Хибс спеше, само понякога се събуждаше за малко, за да произнесе няколко неясни думи.

Изпълнена с отчаяние, Марни си тръгна. Когато излезе от стаята, видя Ло да крачи напред-назад в коридора. Сестрите, които стояха на регистратурата в дъното, бъбреха припряно, но той виждаше само лъснатия и настлан с плочки под, докато сновеше напред-назад, подобно на лъв в клетка.

— Още ли сте тук? — попита Марни.

Все още бе разтърсена от посещението при майка си. Като видя Ло, още повече се разстрои.

— Как смяташ да се прибереш вкъщи?

— С такси.

Той поклати глава и я придружи до най-близкия изход.

— В този град не може да се разчита на такситата. Би трябвало да знаеш това.

След няколко минути двамата отново седяха в поршето, между тях бяха само онези седемнайсет години.

— Как е майка ти?

— Умира.

Той помълча почтително и после каза:

— Съжалявам.

— Поддържат я с лекарства, за да намалят вредата от малките ударчета, които продължава да получава. През повечето време е упоена. Когато дойде на себе си, обикновено говори за баща ми и за Шарън. И много плаче.

— Това беше в Галвестън, нали?

— Имате предвид, че там сме се срещнали за първи път?

— На плажа, нали?

— Да — отвърна тя, питайки се какво ли точно си спомня Ло. — Моите родители бяха наели едно бунгало, което се намираше близо до вашето.

Присвил очи, той се взираше в предното стъкло на колата.

— Вие бяхте две сестри — промълви Ло.

— Моята по-голяма сестра Шарън и аз — Марни.

— Шарън и Марни. Да, сега се сещам. Сестра ти беше хубавичка.

Марни леко наведе глава.

— Така е.

— Ти беше още дете.

— Бях на четиринадесет.

— А баща ти беше свещеник, нали? Спомням си, че трябваше тайно да се измъкваме, за да отидем да пием бира.

— Вие карахте Шерън да си пийва.

Той се засмя.

— Но ти отказваше. Тя те наричаше „малката светица“.

— Никога не съм била авантюристка като Шарън.

Ло помисли над тези думи, а после отбеляза:

— Ако Шарън е спала с мен, сигурно е спала и с други момчета.

— През онова лято тя беше само на шестнайсет години. Ти й беше първият.

— На шестнайсет ли? — възкликна той и лицето му пребледня. — Мислех, че е на повече от шестнайсет.

— Изглеждаше по-голяма — тихо отвърна Марни.

— Несъмнено. И се държеше като по-голяма. Беше надрасла шестнайсетте дълго преди да я срещна. Спомням си колко добре изпълваше горнището на банския си. Тялото й не беше на малко момиче.

— Нямам намерение да споря по този въпрос — рязко изрече Марни.

Колкото и да бе нелогично, почувства се засегната от това, че той си спомняше колко надарена е била Шарън. Думите му не я изненадаха, разбира се, но просто й се искаше той да престане да споменава за това.

— Но тя беше точно на шестнайсет. И такава бременност, когато току-що си постъпила в гимназията, може да има опасни последици, особено ако по някаква случайност баща ти е много известен свещеник в енорията.

Ло зави към паркинга на едно ярко осветено кафене.

— Струва ми се, че имаш нужда да пийнеш нещо.

— Бих предпочела да ме откараш у дома.

— Виж какво — каза той, губейки търпение, — ти си разстроена. Няма ли да е по-добре да пийнеш кока-кола или малко кафе? За бога, не искам от теб да се напиеш или да прекараш нощта с мен. Или си все още „малката светица“ която не може да отиде да пие кафе с мъж?

Без да дочака отговора й, Ло слезе от колата и затръшна вратата след себе си. Заобиколи и я изчака да излезе. Докато собственичката на кафенето ги водеше към едно сепаре, клиентите наоколо го разпознаха и оглеждаха двамата с блеснали очи. Шушукане и тихи възклицания на удивление ги следваха по петите. Тя смутено се настани в сепарето.

— Винаги ли става така, когато излезете някъде?

— Какво? — Той я погледна объркано. — О, имаш предвид, че се отнасят към мен като към знаменитост. Не им обръщай внимание.

Марни се постара да го послуша, но това й се видя много трудно, тъй като оглеждаха и нея по същия начин. Сервитьорката пристигна с листата на менюто и помоли Ло за автограф, който той й даде, след като поръча две кафета.

— И какво направи тя тогава? — попита той веднага щом почти загубилата свяст сервитьорка се отдалечи.

— Кой?

— Сестра ти. Шарън. Какво направи, когато разбра, че е бременна?

— О, тя, ами — Марни сведе очи. — Искаше да абортира.

Веднага предусети реакцията на Ло. Тялото му се напрегна. Ръцете му се свиха в юмруци. Беше й приятно да разбере, че първоначалното желание на Шарън изглеждаше толкова неприемливо за него, колкото е било и за нея самата.

— А защо не го направи? — попита той.

На Марни й бе трудно да говори за това. Тогава семейството й бе преживяло един от най-ужасните си периоди. И бе започнало да се разпада. След тази история всички вече не бяха същите.

— Шарън довери плановете си на мен — с тих глас рече Марни. — Веднъж след вечеря ми каза, че трябва да говори с мен. Призна ми, че е бременна. Беше изплашена. И аз се изплаших, защото никога не я бях виждала толкова разстроена. Цяла нощ останахме така, плачехме, опитвахме се да измислим нещо. Нямахме никакво намерение да те търсим. Ти вече беше постъпил във флота, пък и сигурно щеше да ти е все едно, ако научеше. Просто не знаехме какво да правим. Но аз не можех да повярвам, че тя иска да се освободи от него, да го изхвърли като ненужна вещ. Искам да кажа, че това беше твоето бебе.

Помълча, погледна го и продължи:

— Не можех да понеса дори мисълта за това. И знаех, че мама и татко ще предпочитат по-скоро на съвестта им да тежи незаконородено дете, отколкото аборт.

— Значи ти си им казала за нейните намерения — обади се Ло.

— Да. Те й забраниха да го направи. Шарън беше сърдита на всички ни. Деветте месеца на нейната бременност не бяха никак приятни. Но после се роди Дейвид — добави Марни със замечтана усмивка — и ние всички го обичахме.

— Дори Шарън?

Усмивката й помръкна.

— Тя го обикна. Той беше толкова миличък и толкова умен за възрастта си, че нямаше как да не го обикне.

Ло я погледна втренчено, усещайки, че иска да му каже още нещо, но в този миг се появи сервитьорката и й попречи да продължи. След като тя им сервира кафето и се отдалечи, Ло попита:

— Защо Дейвид не живее с Шарън?

— Шарън почина. — Той се вторачи безмълвно в нея. — Дейвид беше само на четири години.

Ло отпи от кафето си.

— Как?

— При автомобилна катастрофа. Родителите ми бяха съсипани. Татко получи сърдечен удар и почина през същата година. Оттогава сме само тримата — мама, Дейвид и аз.

— Онова лято е променило изцяло живота ви.

— Да, би могло да се каже и така — тъжно отвърна тя.

— За мен то беше страхотно. Родителите ми искаха да се забавлявам колкото може повече.

— Спомням си ги. Личеше си, че се гордеят с теб. Беше първенецът на випуска. О, между другото, моите поздравления за това, че си успял да постигнеш целта си и да станеш космонавт.

— Откъде знаеш каква е била целта ми?

— Ти ми каза. Един следобед, когато Шарън се печеше на плажа, ние с теб се возехме на водно колело. Тогава ми каза, че искаш да постъпиш в авиационното училище и да станеш летец — изпитател, а после да се кандидатираш за участие в космическата програма. Бях толкова горда, когато прочетох във вестниците, че са те приели. Имах чувството е, чувствах се като човек, който те познава отблизо.

Той се усмихваше, но изведнъж усмивката му се стопи.

— От години не бях си спомнял за онова лято в Галвестън. Това беше страхотен начин да ми го напомниш — изръмжа Ло и направи знак на сервитьорката отново да напълни чашите им с кафе.

Марни внимателно отпи от своята, като все още усещаше върху себе си погледите на хората от съседните маси.

— Аз винаги употребявам презерватив.

Врялото кафе се разля върху ръката й и потече в чинийката. Тя изохка.

— Моля?

Той спокойно извади две хартиени салфетки от поставката на масата и попи с тях кафявата локвичка в чинийката й.

— Изгори ли се?

— Няма нищо — каза Марни, като се чудеше дали да се осмели да помоли сервитьорката да й донесе малко масло.

Но не се наложи да го направи. Ло й даде знак да дойде и сам я помоли за това.

— Не, не, всичко е наред, няма нужда — запротестира Марни, когато сервитьорката послушно се върна, носейки една чиния, в която имаше парче масло с големината на Роуд Айланд, предназначено за непохватната приятелка на Ло Кинкейд.

— Благодаря — каза той на сервитьорката и я отпрати с усмивка.

— Мога сама — рече Марни. — Ама наистина толкова суетене заради…

— Дай ми ръката си.

Тя протегна зачервената си и пареща от болка ръка. Ло взе с два пръста парченце масло и го размаза върху изгореното място.

— Когато спя с някоя жена, аз винаги употребявам презерватив — тихо заяви той. — Без изключение.

Той нежно размаза мекото масло върху онова много чувствително местенце между два от пръстите й. Марни едва не падна от пластмасовата скамейка в сепарето.

— Шефът на военната болница щеше да те похвали.

Гласът й изобщо не звучеше нормално. Може би поради болката от изгарянето бе станал груб и дрезгав. Или пък това се дължеше на неговото докосване. Докато пръстите му продължаваха да се плъзгат между нейните, Марни потръпна и прехапа устни, за да не простене лекичко от удоволствие. Докосването на Ло сякаш бе наелектризирало долната част на гръбначния й стълб и предизвикваше приятно гъделичкащо усещане в гърдите й, особено в средната им част.

— Когато бях с Шарън, все още никой не беше чувал за СПИН — каза той. — Винаги съм използвал презервативи, за да предпазя жената от забременяване. Не бих си позволил да спя с едно момиче, което съм срещнал на Галвестънския плаж, без да си сложа презерватив.

Докосването на тези масажиращи пръсти беше толкова приятно. Марни цяла се разтапяше, подобно на маслото, което попиваше в кожата й, сгрято от топлината на телата им. Неохотно отдръпна ръката си.

— Значи все още не си убеден, че Дейвид е твой син.

— Бъди справедлива — рече Ло и се наведе към нея през масата. — До днес дори не знаех, че той съществува. Нима очакваш ей така сляпо да приема твоите обяснения?

— Нищо не очаквам от вас, полковник Кинкейд — с леден глас заяви Марни. — Казах ви това, когато спряхме пред входа на санаториума.

— Е, аз не съм от онези мъже, които биха пренебрегнали с лека ръка дори потенциалната възможност да се окажат бащи. Съвсем естествено е да стана раздразнителен, та аз направо бях шокиран. Имай търпение. Позволи ми да ти задам няколко въпроса и ми кажи истината.

Тя отмести чашката и чинийката си и опря лакти на масата, за да осигури повече въздух за наранената си ръка.

— Питай тогава. Какво искаш да знаеш?

— Как така Дейвид е мой син, след като съм сигурен, че съм взел предпазни мерки?

— Не си го направил.

— Откъде знаеш, по дяволите? — натъртено попита той и се намръщи. — Или това е било някаква игричка? Намаханата Шарън решила да го направи и накарала малката си сестричка да наблюдава всичко, така ли?

Марни сграбчи чантичката си и бързо се примъкна до края на скамейката. Той я хвана за ръката.

— Извинявай. Без да искам. Моля те. — Тя издърпа ръката си, но погледът му я накара да остане на мястото си. — Моля те, Марни.

Навярно всичко се дължеше на това, че устните му произнесоха името й за първи път след седемнайсет години или може би тя просто изпитваше нужда най-после да изясни нещата. Но каквато и да бе причината, Марни се върна обратно на мястото си.

— Разбирам защо нямаш особено високо мнение за Шарън — рязко каза тя. — В края на краищата тя ти се е видяла толкова лесна. Но аз не заслужавам да ме обиждаш.

— Казах ти, че съжалявам, наистина съжалявам. Окей? — Тя отвърна с леко кимване. — Та откъде знаеш какво точно се е случило?

— Шарън ми каза, че ти не си имал, че си бил неподготвен една вечер. Според нея вие двамата доста сте се били хъм разгорещили.

Тя го погледна въпросително.

— Разбирам. Продължавай.

— Не искала да спреш и затова те излъгала. Казала, че взема хапчета против забременяване.

Ло се позамисли и после каза:

— Не си спомням

— През целия следобед си пил бира.

— Възможно е.

— Полковник Кинкейд, аз…

— Ще бъдеш ли така добра да ме наричаш Ло? — раздразнено рече той — Спомням си как ние двамата с теб се боричкахме на пясъка и как мажех гърба ти с лосион против изгаряне. Тъй че е по-добре да ме наричаш Ло, нали?

Той си спомняше. Поне мъничко. Тя изпита огромно удоволствие от това. Може би спомените му за нея бяха смътни, но ги имаше.

— Няма никакво значение дали Дейвид е твой син или не — тихо каза Марни. — Нищо в живота ни няма да се промени.

— Забравяш едно много важно нещо, Марни.

— Какво е то?

— Писмата.

Тя безпомощно вдигна ръце.

— Колко пъти ще ти казвам, че не съм ги написала аз!

— От това проблемът става още по-сериозен.

— Не разбирам

— Ако ти не си ги написала, някой друг го е направил.

Като размисли над това, тя загрижено сбърчи вежди.

— Започвам да те разбирам.

— Ти твърдиш, че не искаш нищо от мен.

— Така е.

— Но онзи, който ги е написал, иска нещо. При това положение Дейвид е толкова уязвим, колкото и аз.

— Нима мислиш, че някой би се опитал да го нарани?

— Не знам. Може би не. Но това е само предположение.

Тя прехапа долната си устна.

— Какво ще правим?

— Не бих искал да те притеснявам. Просто трябва да бъдеш нащрек, докато успеем да разберем кой стои зад всичко това. Някакви предположения?

— Не. Дейвид прилича на теб, но трябва да застанете един до друг, за да го забележи някой.

— Ами лекарят, който е акуширал при раждането? Не би ли могъл да ме шантажира по някакви причини?

— Не знам. Той се премести в друг квартал и от години не съм чувала нищо за него. Освен това той не знаеше кой е бащата на детето на Шарън.

— Възможно ли е тя да се е доверила на някоя своя близка приятелка?

— Не ми се вярва. Но всичко е възможно. Значи смяташ, че някой е знаел и след като си станал известен, е решил да се възползва от това?

— Предполагам. — Ло за миг впери поглед в кафето си, после прочисти гърлото си и някак нехайно каза: — Санаториумът, в който е настанена майка ти, изглежда направо луксозен.

— Финансира го църквата на татко. Съпругите на свещениците имат право на по-евтино обслужване тъй че нямаш основание да мислиш онова, което си мислиш.

Ло бързо вдигна глава. Марни го гледаше заплашително.

— Не винаги ни е било лесно — рече тя и в гласа й прозвучаха сърдити нотки, — но аз мога да издържам себе си и Дейвид. Ние в никакъв случай не сме богати Той никога не е получавал всичко, което иска, и по тази причина много повече цени материалните неща в сравнение с връстниците си. Но не живеем в мизерия. Винаги е имал храна, покрив над главата си, дрехи и най-важното — любов.

— Аз просто

— Млъкни и ме изслушай — нареди тя така яростно, че сама се изненада от себе си. — Аз обичам Дейвид. Той ме обича. А ти мислиш само как ще ти се отрази всичко това, ако се разчуе. Ако е възможно при твоето колосално его, помисли как ще се отрази на Дейвид. На тази възраст той е много чувствителен. Дейвид е чудесно момче. Не искам да се случи нещо, което да промени нормалното му отношение към живота. А това включва откритието, че баща му е знаменит космонавт, който спи с жена само когато е сигурен, че няма да загази, и който кара кола като луд. Ако кажеш или направиш нещо, което евентуално би могло по някакъв начин да му навреди, ще съжаляваш, че си се върнал от космоса, полковник Кинкейд. — Тя рязко си пое дъх. — А сега ще бъдеш ли така добър да ме закараш у дома?

4.

Две същества чакаха Ло, когато се прибра вкъщи. И двете бяха от женски пол. И двете бяха блондинки. И двете имаха сини очи. Едната имаше два крака, а другата — четири. Едната беше ядосана. Другата подскачаше от радост.

Четириногата ловджийска хрътка, наречена Венера, се втурна към него през моравата, поддържана безупречно от специална бригада, която Ло никога не виждаше. Хората идваха, когато го нямаше, свършваха работата си и му оставяха сметката в пощенската кутия. Една домашна прислужница поддържаше по същия начин къщата му. Неговото жилище съвсем не приличаше на обичайната ергенска „дупка“.

Венера едва не го събори, като се изправи на задните си крака и започна да го ближе по ключицата, защото дотам успяваше да стигне.

— Ей, момичето ми! — каза той и нежно я отблъсна.

После се наведе да вземе вечерния вестник и същевременно почеса кучето зад ушите. Хвърли навития на руло вестник в двора. Венера покорно се втурна след него, изплезила език.

Ло се съмняваше, че ще успее да омилостиви другата блондинка, като я почеше зад ушите и й хвърли навит на руло вестник, за да го донесе. Не за първи път му се прииска всички женски същества в живота му да са така невзискателни и скромни в желанията си като Венера.

— Здрасти! — каза той и на лицето му засия очарователна усмивка.

— Закъснял си само с един час — троснато му съобщи тя. — Това куче едва не ме разкъса на парчета, когато се опитах да вляза в къщата.

— Тя ме ревнува от другите жени.

Ло извади пощата си от кутията и я прегледа. Само едно писмо привлече вниманието му. Адресът му бе изписан с добре познатия почерк върху обикновен бял плик. Пъхна го във вътрешния си джоб и като влезе вътре, тръсна останалите писма върху полираната масичка в коридора.

— Това ли е всичко, което можеш, да ми кажеш? — В този миг Венера влетя вътре, като носеше вестника. Другата блондинка я посочи и каза с укор: — Едва не ми скъса чорапите, когато се нахвърли върху мен.

— Тя е пазила къщата ми от натрапници.

— Натрапници ли? Ти ми даде ключа от входната си врата, каза ми кода на алармената система и ме помоли да вляза вътре и да те почакам.

— Така ли? Кога стана това?

— Когато ми определи среща за тази вечер.

— Значи имаме среща?

Беше с петнайсетина години по-млада от него, имаше хубавичко лице, бедра, които започваха от сливиците, и загоряло от слънцето деколте, при вида на което би трябвало да му потекат слюнките. За нея щеше да му завиди всеки приятел.

Но Ло бе прекарал отвратителен ден. За да омилостиви тази русокоса кукличка, щеше да му трябва повече енергия, отколкото имаше желание да изразходва в момента.

— Значи ти не си спомняш, че си ми определил среща? — жално изхлипа тя.

— Не.

— Срещнахме се миналата седмица на едно парти. Имаше и други космонавти.

Той не си спомняше нищо. Партитата бяха толкова много, че се сливаха в едно, както и безбройните „куклички“. Всъщност Ло почти не си спомняше какво се е случило преди онзи миг, когато Марни бе вдигнала към него онзи свой сериозен, влажен поглед и бе заявила, че да, онова момче, което притежаваше телосложението на Ло Кинкейд и очите на Ло Кинкейд, е синът на Ло Кинкейд.

— Виж какво ъм-м…

— Сюзет.

— Съжалявам, Сюзет — рече той, като прокара пръсти през косата си. — Аз, хъм нещо се случи днес в службата и не можах да си тръгна навреме. Трябваше да довършим онзи експеримент с антигравитацията, нали разбираш, и сега съм капнал от умора. Нека да отложим всичко за някоя друга вечер, а?

Тя не се трогна нито от подкупващата му усмивка, нито от неубедителното му извинение.

— Виж какво, да не би да ме гониш?

Той погледна нацупените й червени устни и сърдитото й лице и каза:

— Виж какво, така си е. Къде е ключът ми?

Момичето така заби назъбения край на ключа в дланта му, че едва не я разрани.

Венера последва Сюзет до вратата, като ръмжеше и на всяка крачка се опитваше да захапе тракащите й високи токчета. След като тя я затръшна след себе си, кучето погледна към него с доволно изражение.

— Ревнива кучка. Искаш ли солети?

Венера го последва, той тръгна към кухнята, като прекоси цялата къща, собственост на двойка хомосексуалисти, които бяха живели тук и преди да се разделят, му бяха продали този плод на своята връзка.

Той харесваше чистите модерни линии и просторните, непретрупани с мебели стаи. Ло разсеяно нахрани пъстрите тропически рибки в аквариума, който бе вграден в стената, разделяща кухнята от трапезарията. После извади последното писмо от джоба си и го прочете. Заплахите, че ще бъде изобличен, звучаха още по-язвително. Ло прочете този абзац още няколко пъти и така бе погълнат от загадката, свързана с автора на писмото, че Венера трябваше да близне ръката му, за да напомни за обещаното лакомство.

Той й даде една кучешка бисквита, на себе си наля бира и отвори плъзгащата се врата, която водеше към подиума от червено мамонтово дърво. Там смъкна дрехите си и влезе в горещата вана, монтирана в единия край на плувния басейн, който бе настлан с италиански керамични плочки — обект на завист дори от страна на най-любвеобилните му приятели.

Живееше от заплатата си на военен, която изглеждаше скромна в сравнение със заплатите на повечето млади администратори. Но нямаше за кого да харчи парите си освен за себе си. Живееше добре и обичаше да пръска пари за екстравагантни удобства.

Вече бе забравил за блондинката. На улицата не би я забелязал. Мислите му се съсредоточиха върху момичето, което бе видял днес следобед.

— Страхотно момиче — каза той на Венера, която бе толкова доволна, че я включва в интимните си размишления, та пъхна муцуна в горещата вода и близна рамото му.

Всеки мъж би бил горд да има син като Дейвид Хибс. Беше добре възпитан. Към майка си се отнасяше с уважение. Макар че направо бе изпаднал във възторг, когато му позволи да покара поршето, след това се сети да му благодари. Сам закопча предпазния колан, без да се наложи да му казва. Караше внимателно и много добре.

Ло смяташе, че Марни правилно беше отгледала и възпитала неговия син. Неговия син?

Беше ли готов да го признае за свой син?

До днес онова лято бе представлявало само един приятен, но смътен спомен. Какво точно му беше известно за Марни Хибс и нейното семейство? Тя можеше да се окаже просто една дяволски хитра измамница, която се държи като дръзко момиченце, когато й изнася. Можеше просто да е дяволски добра актриса, която убедително разиграва ролята на обидена невинност, когато я обвиняват, че е изпратила заплашителни писма на някого.

Тя несъмнено щеше да спечели много, ако той признаеше Дейвид за свой син. Отглеждането на едно дете струва доста скъпо в днешно време. Като единствен ерген сред колегите си космонавти Ло всеки ден слушаше безбройните им оплаквания за огромните разходи около порасналите им деца.

Работата като илюстратор на хонорар сигурно понякога се оказваше доходна, но едва ли от нея човек може да печели постоянно големи суми. Навярно тази мадама Марни Хибс бе закъсала финансово заради лечението на майка си и бе измъдрила този престъпен план, за да се докопа набързо до повечко пари.

Но тя дяволски добре го бе поставила на мястото му, когато Ло хитро намекна, че целта й е да измъкне пари от него. Когато се ядосаше, тази дребна женичка ставаше като фурия. И беше дяволски съблазнителна.

Като изруга, Ло излезе от горещата вана и зашляпа към кухнята, за да си налее още бира. Докато си пийваше от нея, а Венера клечеше благоговейно до мокрите му крака, той си мислеше колко много щеше да се промени животът му с появяването на този пораснал син. Броят на русите куклички трябваше значително да бъде намален. А когато му възложеха да пътува със следващата космическа совалка, кой щеше да…

— Това са щуротии! — възкликна той в празната къща. — Момчето сигурно дори не е мой син.

Но когато се отправи към банята, за да вземе душ, се усмихна, спомняйки си колко шумен, непокорен и прекрасен беше Дейвид и се намръщи, като си спомни как бе целунал жената, която Дейвид наричаше „мамо“ — намръщи се, защото тази целувка беше кратка, но разтърсваща. Направо му се зави свят тогава. Целувката бе една от причините, поради които тази вечер русата кукличка въобще не му се бе видяла привлекателна.

— Лека нощ, мамо.

Дейвид стоеше в рамката на вратата. Само една-единствена лампа светеше върху работната маса на Марни, която все още се помайваше около нея, опитвайки се да нахвърли идеята си за реклама на един бижутерски магазин.

— Толкова рано ли ще си лягаш тази вечер?

— Днес следобед направо ни съдраха от тренировки. Уморен съм.

Не му се скара, задето си служеше с такъв език. Тази вечер реши да се направи, че не го чува, защото знаеше, че той просто иска да види как ще реагира. Понякога липсата на реакция бе по-добра от всякаква реакция.

— Наспи се добре. И не забравяй, че утре трябва да окосиш моравата.

— Пет долара?

— Седем, ако събереш окосената трева.

— Дадено. — Той не си тръгна. Започна да чопли нещо в рамката на вратата — сигурен знак, че се готви да засегне някаква болезнена тема. — Всъщност Ло Кинкейд какво правеше днес тук?

Тя изпусна молива си и той падна на пода.

— Какво е правил тук ли? — попита със слаб глас. — Ти знаеш защо Ло дойде тук.

— Как така не ми каза, че си го поканила до дойде? Искам да кажа, че би трябвало да споменеш за това.

— Е, аз всъщност не го поканих. Аз хъм се обадих в НАСА и попитах дали ще ми разрешат да използвам неговото лице за онези скици. Предполагам, че те първо са искали да проверят как стоят нещата и затова са го пратили лично. Когато той се появи тук, аз бях не по-малко изненадана от теб.

Никога не бе лъгала Дейвид ако не смятаме стотиците случаи, когато той я бе питал кой е баща му. Тогава му отговаряше уклончиво, това бяха полезни лъжи, защото искаше да го предпази, а не абсолютни измислици като сегашната опашата лъжа.

— О, значи така е, беше направо невероятно, че се запознах с него. Нали е страхотен? — разпалено попита той.

— И още как.

— Смятах, че ще се държи надуто, но той изглежда като съвсем нормален човек.

— Той е нормален човек.

— Да, ама нали разбираш какво искам да кажа.

— Да, естествено.

— Мислиш ли, че ще си спомни за мен, че някога ще дойде пак у нас?

Марни се приближи до него и протегна ръка да приглади назад падналия на челото му перчем. Трябваше да се повдигне на пръсти. Не й беше приятно да си спомня колко бързо е пораснало момчето. Времето летеше толкова бързо. Толкова бързо.

— Съмнявам се, че някога ще го видим отново, Дейвид — нежно каза тя.

Мислите й неволно се насочиха към онова пътуване с колата му от кафенето до дома й, по време на което двамата мълчаха и се поглеждаха враждебно. Тогава тя набързо се бе сбогувала с Ло на тротоара. Той бе побързал да си тръгне веднага, разгневен от това, че си бе позволила да го нахока. Марни не съжаляваше за нито една своя дума. Той си го бе заслужил, защото намекна, че е лъжкиня и изнудвачка.

— На твое място не бих разчитала да го видя отново. Той е ужасно зает и се среща с толкова много хора.

— Знам — каза Дейвид, — но ми се стори, че му харесах. Нямаше ли да бъде страхотно, ако можехме да станем приятели с него?

Гърлото й се сви, но тя си наложи да се усмихне и силно го притисна към себе си.

— Най-добре е да вървиш да си лягаш. Имаш нужда от почивка. Големият мач ще се състои само след няколко дни.

— Ня-я-яма проблеми.

Както обикновено, той подскочи високо, удари тавана с длан и изхвръкна от стаята.

Марни се заслуша в топуркането му по дървените стъпала на старата къща, които той явно вземаше по две наведнъж. И вместо да се усмихне, както правеше друг път в такива случаи, избърса сълзите си.

Писма. Анонимни писма. От деня, в който Шарън й беше казала, че носи в утробата си детето на Ло Кинкейд, Марни все си фантазираше как това дете би могло да върне Ло Кинкейд в живота й. В нейните мечти това винаги ставаше поради някакви фатални обстоятелства — например Дейвид имаше нужда от присаждане на бъбрек или от преливане на кръв, — но не и заради едно нищо и никакво си писмо.

Но ето че Ло отново се бе появил в живота й. Беше съвсем реален и още по-невероятно красив. Лазурната синева на очите му не бе помръкнала и ако се бяха променили, то те изглеждаха още по-живи и ярки. Доверчивата му усмивка, тази отпусната и нахакана походка на летец-изпитател, начинът, по който слънцето блестеше в косата му — всичко това й беше до болка познато, защото от седемнайсет години бе заключено в сърцето й.

Образът му не бе избледнял въпреки страданията, които тя беше преживяла: смъртта на сестра си и баща си, тежкото състояние на майка си. Този образ я подкрепяше в житейската й битка — едновременно да завърши колеж, да работи и да се грижи за Дейвид. Той предварително осъждаше на гибел всяка нейна възможна сериозна любовна връзка.

Единственият мъж, когото някога бе обичала, отново имаше власт над живота й. За втори път бъдещето й беше в неговите ръце. Но сега той го съзнаваше.

Донякъде тя сама си бе виновна за изживяната тревога. Можеше просто да се изсмее на намеците му за тези писма, да отрече категорично, че ги е писала и да каже на Ло, че сигурно някой си прави груби шеги с него, някой изнудвач, който е забелязал приликата между него и Дейвид.

Но Марни смяташе, че няма моралното право да се измъкне така лесно. Съвестта й не й позволяваше да направи друго, освен да каже истината на Ло.

За нещастие от това как Ло щеше да реагира на тази истина зависеше страшно много. Ако Дейвид изведнъж разбереше, че Ло е неговият баща, за когото я бе питал толкова пъти, а Ло го отблъснеше? Тогава как ли Дейвид щеше да понесе това?

Или ако Ло решеше да признае сина си, щеше ли тя да може да живее без Дейвид? Той бе единственото хубаво, положително нещо в живота й. Ло й го беше дал. Сега Ло можеше да си го вземе.

Марни погледна ръката си, която бе изгорила с врялото кафе. Червенината вече избледняваше, но кожата й на това място все още малко лъщеше от маслото. Затвори очи и си представи как пръстите на Ло нежно галят ръката й. Неволно простена.

Обичаше Ло Кинкейд и тази несподелена любов й причиняваше ужасна болка. И сина му обичаше също толкова силно. Но Ло никога не е бил неин. А ето че сега тя рискуваше да загуби и Дейвид.

5.

Една диетична сода, моля.

— Нека да са две.

Щом чу гласа му, Марни рязко се обърна.

— Какво правиш тук?

— Купувам си сода — отвърна й той с нехайна усмивка. — И един пакет от тези пуканки, моля.

Човекът зад щанда им наля питиетата и донесе пуканките, без да откъсва очи от Ло.

— Не се ли познаваме отнякъде?

Ло му се усмихна широко.

— Може би.

Човекът продължаваше да изучава лицето му, докато му връщаше рестото от десетдоларовата банкнота. Марни се беше опитала да си плати, но след като той плесна ръката й и тя му отвърна със същото, бе принудена да се предаде.

— О, да, дявол го взел! — възкликна онзи и се изсмя. — Вие работите в Уолмарт, нали? На щанда за спортни стоки?

Усмивката на Ло стана несигурна, но това трая само миг.

— Точно така. А вие за кой отбор сте?

— За „Торнадо“.

— Чудесно.

После Ло избута Марни навън и я поведе към училищния стадион.

Тя успя да сдържи смеха си за известно време.

— Тихо де — изръмжа Ло. — Това се случва достатъчно често, за да не забравям да се държа скромно.

Видът му не беше никак скромен. По всичко си личеше, че е човек, който вижда света в краката си. Носеше бял панталон, морскосиньо поло, прилепващо плътно към широкия му гръден кош, спортна шапка с надпис „НАСА“ и авиаторски очила, които по-скоро привличаха вниманието на околните, вместо да го отклоняват от него. Както вървеше до него, Марни забеляза, че всички се обръщат след тях — навярно успяваха да го разпознаят или просто се възхищаваха от външността му.

— Благодаря за питието.

— Няма защо. Искаш ли малко пуканки?

— Не, благодаря.

Тъй като и двете му ръце бяха заети, той успя да си вземе с езика няколко пуканки от отвореното пликче.

— Получих още едно писмо.

— Така ли?

— Хъм-м-м. В същия ден, когато идвах да те видя. А сега откъде ще минем?

— Отиваме ей там долу, където всичко е в синьо и черно.

Кимна към онази част на стадиона, където зрителите най-шумно изразяваха неудържимия си ентусиазъм.

Той се отдръпна, за да й направи път и Марни го поведе по стръмните асфалтирани стъпала.

— Какво пишеше в писмото? — попита тя през рамо.

— Все същото. Ще поговорим по-късно за това. След като свърши мачът.

— Помислих си, след като ти не се обади повече по телефона и не намина на следващия ден, че…

— Че повече няма да ме видиш?

— Да — откровено отвърна тя.

— Това хареса ли ти или не?

— Не съм сигурна.

Когато дните отминаваха един след друг, а той не се обаждаше, Марни бе изпитвала двойствени чувства. От една страна, бе я обзело огромно облекчение. От друга страна, не можеше да понесе дори мисълта, че никога повече няма да го види.

Освен това трябваше да се справи с разочарованието на Дейвид, който изглеждаше съкрушен от факта, че неговият идол не бе сметнал за необходимо поне да звънне по телефона след първата им среща.

— Тук става ли? — попита Ло, като я побутна малко напред към близките скамейки.

— Чудесно.

Марни махна на родителите на съотборниците на Дейвид, повечето от които бяха престанали да викат и любопитно зяпаха Ло и нея. Никога не бе идвала с приятел на спортните празници на училището. През миналата пролет някои от жените бяха направили добронамерени опити да я сватосат за треньора на училищния футболен отбор, който беше ерген. Но Марни се дърпаше.

През този сезон той вече си имаше приятелка, която шумно насърчаваше отбора от мястото си на трибуните, и на Марни й бе спестено неудобството да търпи компанията му, която й натрапваха, като прибягваха до разни хитрини.

Никога не бе споменала на сватовниците си, че треньорът два пъти й се беше обаждал по телефона, за да й определи среща. И в двата случая Марни му отказа, като прибягна до такива неубедителни извинения, че той съвсем се обезкуражи и вдигна ръце.

Сега Ло се настани на пейката до нея и всяко нейно движение бе изложено на показ. Всички хора от близките десет реда бяха вперили очи в тях.

— Нещо ново около онази поръчка за корицата на телефонния указател? — попита Ло.

— Все още нищо. Все още стискам палци и чакам.

Тя му показа свития си юмрук. Ло я хвана за китката и вдигна очилата на челото си, за да види по-добре дланта й.

— Как е изгореното?

— Дори не се появиха мехури. Намазването помогна.

— Добре. — Той подържа още малко ръката й и я пусна. — Ти си като талисман на отбора — добави Ло и пъхна шепа пуканки в устата си. — Трябваше да си долу на игрището сред клакьорките.

Марни носеше къси черни панталонки и фланелка на сини и черни райета с надпис Майката на Дейвид над лявата й гръд.

— Всички майки носят фланелката на отбора.

— Но никоя не изглежда като теб.

Очите му не се виждаха зад очилата, но тя усещаше, че я оглежда. Стана й неудобно. Обърна лице към игрището.

— Ето го Дейвид.

— Кой номер е? О, ето го и него.

След леката загрявка преди мача Дейвид и неговите съотборници бавно се разпръснаха. Когато той зърна майка си и Ло, сините му очи така блеснаха, че Марни го забеляза дори от това разстояние. Дейвид се усмихна широко и им замаха ентусиазирано. Ло също му махна в отговор и му направи знак с вдигнат палец.

— Неговият отбор ще победи — отбеляза той.

— Откъде знаеш?

— Това момче е роден победител. По всичко му личи.

Към края на първото полувреме Марни вече се опасяваше, че предвижданията на Ло ще се окажат погрешни. Другият отбор водеше с един на нула. Това полувреме беше отчайващо и за двата отбора, имаше много голови положения, но все завършваха неуспешно. Зрителите по трибуните всеки миг щяха да изпаднат в истерия. Напрежението беше непоносимо.

Затова когато голото й бедро се докосна неволно до неговото, Марни рязко се дръпна. Сякаш всяко отделно косъмче по кожата му беше наелектризирано.

— Извинявай — задъхано каза тя.

— Няма нищо. — Марни неволно потърка с длан мястото, което се беше докоснало до него. Нищо че той добави: — Успокой се. Няма опасност да се заразиш при случаен контакт.

Марни престана да търка бедрото си и го изгледа намръщено.

— Харесва ли ти това? — попита тя.

— Кое? Случайният контакт ли?

— Да поставяш жените в неудобно положение.

— Всъщност неудобните положения никога не са били по моята специалност. Предпочитам сексуалните ми връзки да са колкото може по-неусложнени, за да успея да се съсредоточа върху основното.

В желанието си да заличи ехидната усмивчица от лицето му тя се насочи към сериозния проблем, който ги бе събрал днес.

— Какво пишеше в писмото?

Слънцето вече се бе спуснало много ниско и огромна сянка падаше върху пейките, където двамата седяха. Ло свали очилата си. Марни забеляза как развеселеният му поглед изведнъж потъмня и стана сериозен.

— Все същото.

— Още по-заплашително ли е? — попита тя, загрижена за сигурността на Дейвид.

— Не съвсем. Напомнят ми какъв празник ще настане за медиите, когато тази история за Дейвид излезе на бял свят. Не че е необходимо да ми го напомнят — добави той тихо.

— И за Дейвид това няма да е приятно.

— Знам — отвърна той с извинителен тон. — Не съм чак такъв егоист, за какъвто явно ме вземаш. Точно сега трябва да мисля логично, да бъда практичен и да не влагам никакви емоции. Единственият начин да пипнем този тип е да се опитаме да мислим като него. Прав ли съм?

Тя кимна. Ло веднага омекна.

— Аз представлявам голяма мишена, всеки би могъл да хвърли кал по мен. Който и да е авторът на тези писма, той е достатъчно интелигентен, за да проумее това и да го използва като преимущество. Той не е смахнат. Това е един добре обмислен план за проваляне на моята кариера.

— Разбирам, че тази работа би могла да направи живота ти неприятен, но не мога да си представя как разкриването на едно младежко прегрешение ще провали кариерата ти.

— НАСА си възвърна част от доверието, изгубено след инцидента с „Челинджър“.

— Главно благодарение на теб.

Той рязко сви рамене.

— Но ръководството ни все още го тресе треска. Няма да допуснат нито една грешка. Тези хора не желаят никакъв скандал. И ако снимката на незаконния ми син, когото не съм признал, се появи по кориците на жълтите вестници, какви според теб ще бъдат моите шансове да летя отново?

— И ти искаш това?

Изражението на лицето му подсказваше, че това е най-тъпият въпрос, който някога са му задавали.

— Да, дявол да го вземе. Броят на полетите е ограничен, екипажите са малобройни. Искам да летя колкото може повече, преди да остарея, преди в равномерната линия на поредната ми кардиограма да се появи някоя внезапна извивка, преди да ме измести някой млад пилот. О, да, искам да летя отново.

— Ти страшно много обичаш това, нали, Ло?

— Както обичам Адамовото си ребро, Рей Чарлс и секса.

— Струва ми се, че досега всъщност не разбирах колко си уязвим. И през ум не ми минаваше, че подобно публично изобличение би могло да се отрази на кариерата ти.

— Няма да ме уволнят. Но с тази лоша репутация ще бъда направо унищожен. Ще подготвям други за онова, което бих искал сам да върша. — Сви устни. — Онзи, който ме заплашва, знае колко е важно за мен да летя в космоса.

— Не съм аз — каза тя разпалено и машинално притисна длан към гърдите си. — За мен и за Дейвид би било много по-добре нещата да си останат такива, каквито са. Ако разбере, че ти си му баща, това само ще усложни живота му.

Ло се ядоса.

— Защо?

— Защото ти си това, което си, ето защо. Какво ще правиш с този пораснал син?

— Ще ходя и на други футболни мачове.

— И на по-малко партита.

— Виждам, че не пропускаш нищо.

Тя замълча. Не й се искаше Ло да разбере, че всяка сутрин най-напред преглеждаше вестниците, за да види дали не споменават за него по някакъв повод. Понякога се появяваше и негова снимка на светските страници.

— Ето че започва — каза тя и насочи вниманието му отново към игрището.

Преди да изминат и две минути от началото на второто полувреме, „Торнадо“ отбеляза гол, с което изравни резултата. Но времето бързо летеше и напрежението все повече нарастваше, докато най-после остана само една минута до края на мача. Както изглеждаше, щеше да има продължение. Всички зрители на стадиона бяха станали на крака, гласовете им бяха прегракнали от викане, а духът и енергията на играчите видимо спадаха.

— Ето застани тук, ще виждаш по-добре — каза Ло на Марни. Той я хвана през кръста и я повдигна, за да стъпи на пейката отпред. — Така по-добре ли е?

— Много по-добре.

За първи път след започването на мача тя виждаше добре цялото игрище.

— Не, не! — простена Марни заедно с всички останали наоколо, когато играчите на „Торнадо“ се опитаха да вкарат гол и топката премина на сантиметри от вратата. — Овладей топката, Дейвид! Вземи я от — Точно така! — изкрещя тя, като направи фуния с ръце.

Непрекъснато подскачаше върху пейката. За да й попречи да падне, Ло я държеше през кръста.

— Внимавай, ще паднеш — каза той, а после изруга, тъй като един противников играч успя да измъкне топката от Дейвид, който тъкмо приближаваше целта. — Вземи му я, Дейвид! Не го изпускай, не го изпускай…

— Давай, Дейвид, давай! — изкрещя Марни, когато Дейвид успя да измъкне топката измежду краката на двама играчи, без да ги фаулира. — Двайсет секунди! — извика тя. — Петнайсет, Дейвид! Помогнете му, момчета! Блокирайте онзи тип! Божичко, той прави това цял следобед, а те Рефер, това е фаул! — кресна тя и му се закани с пръст. — Къде са ти очилата? Десет секунди! О, по дяволите. Дейвид, направи нещо! Пет сек…

Последните й думи бяха заглушени от рева на зрителите, защото Дейвид изстреля топката право във вратата и успя да вкара победния гол. Истински хаос настъпи на игрището, около игрището, по трибуните на стадиона. Привържениците на отбора направо полудяха.

Марни и Ло викаха по-високо от всички. Обезумяла от радост, тя изведнъж се обърна и се приземи в ръцете му. Ло я вдигна, притисна я силно към себе си и започна лудешки да се върти между пейките.

— Не мога да повярвам, не мога да повярвам — напевно повтаряше Марни, като плачеше и се смееше едновременно.

Наведе лице към Ло и му се усмихна. И той й се усмихна. После усмивките им се стопиха и двамата се спогледаха въпросително. В погледите им се четяха различни чувства, но те бяха толкова силни, колкото и възторгът им в момента.

И двамата едновременно проумяха, че едната ръка на Ло подпира задните части на Марни, а другата притиска гърба й с разперената си длан. Ръцете на Марни бяха около шията му. Коленете й опираха в долната част на корема му, а гърдите й се намираха на равнището на устата му.

Ло бавно я свали долу и сега вече двамата размениха местата си — тя бе вперила поглед нагоре и го гледаше, без да мигне, с широко отворени невярващи очи. Бавно свали ръцете си от врата му, но дланите й се опряха на широкия му гръден кош.

Марни беше толкова слисана, че известно време само го гледаше втренчено. Ло изглеждаше също толкова удивен, но успя да се съвземе по-бързо от нея.

— Твоето хлапе е страхотен голмайстор.

— Благодаря — дрезгаво отвърна Марни.

Изведнъж осъзна, че все още го докосва и рязко свали ръцете си. Ло я пусна, но тя все още усещаше топлото му докосване върху задните си части.

— Искаш ли и ние да се включим в това меле?

Мачът бе свършил. Футболистите участваха в победната церемония. Всеки държеше в ръката си метална кутия с газирано питие, разтърсваше я силно, отваряше я и заливаше съотборниците си.

— Не бих го пропуснала — рече тя през смях. Двамата се спуснаха по стълбите, прехвърлиха се през парапета и затичаха по игрището. Дейвид ги пресрещна. Той възторжено сграбчи Марни в яката си потна прегръдка и я завъртя, почти както бе направил Ло преди малко.

— Ти беше чудесен, Дейвид, направо чудесен.

Тя силно го тупна по рамото и го целуна, от което Дейвид дори не се смути, защото беше прекалено възбуден.

— Добър удар — добави Ло и шумно го потупа по гърба.

После двамата си стиснаха ръцете.

— Благодаря ви, че дойдохте, полковник Кинкейд.

— Момчето, което вкара победния гол, би трябвало да ме нарича Ло.

Дейвид смутено кимна.

— Ло, ние всички отиваме да ядем пици. Целият отбор. Всички са поканени. Ще можеш ли да дойдеш?

— С най-голямо удоволствие.

Дейвид направи задно кълбо и нададе индиански боен вик.

— Добре, ще се видим тук след малко. Трябва да отидем да получим купата.

Тъй като той беше капитанът, двамата с треньора отидоха да получат наградата в центъра на игрището. Застанал плътно до Марни, Ло я прегърна през раменете и бързо я притисна към себе си, когато Дейвид пристъпи напред, за да произнесе тържествената реч с купата в ръце.

— Бих искал да благодаря на училищното ръководство, което ни подкрепяше през целия сезон. Всички ученици бяха страхотни! — От скамейките се разнесе оглушителен рев. Той изчака да затихне. — Бих искал да благодаря на треньора. Без него нямаше да се справим. — Родителите и играчите нададоха отново одобрителни викове. — Приемам тази награда от името на всички членове на нашия отбор. Напред, „Торнадо“! — извика Дейвид.

Ло се наведе и докосна с устни ухото на Марни.

— И в това го бива — каза той.

— Благодаря.

За щастие всички наоколо шумно празнуваха победата и това му попречи да види сълзите й. Тя почти бе съкрушена под тежестта на ръката му върху рамото си и от любовта към него и сина му, преизпълнила сърцето й.

Докато бавно отиваха към паркинга, тримата разгорещено спореха за начина, по който би трябвало да се придвижат до пицарията. Марни загуби с два на един.

— Същият резултат като на мача — рече тя примирено.

— Победените не бива да се сърдят — каза Ло, който беше изключително доволен от резултата от гласуването и въобще не се опитваше да скрие това.

Марни и Дейвид бяха отведени до лъскавата му четириместна кола.

— Колко коли имаш? — попита Дейвид от задната седалка на открития ландроувър, след като закопчаха предпазните си колани и потеглиха.

— Само тази и поршето.

— Съжалявам, че момчетата така те наобиколиха. Те направо се шашнаха. Тези хора не знаят как да се държат с такъв знаменит човек като теб — заяви Дейвид с престорено съжаление, което накара възрастните да се усмихнат. — Никой не можа да повярва, че ти просто си дошъл тук, за да ме гледаш как играя.

— Нямах нищо против да им дам няколко автографа.

— Те обикновено се скупчват около мама.

— Не е вярно! — възрази Марни.

— О, така ли? — попита Ло.

— Трябва да ги чуеш как говорят за нея — продължи момчето. — Всички са влюбени в мама.

— Дейвид Хибс, ще бъдеш ли така добър да престанеш да…

— Знаеш, че е така, мамо. — Той погледна към отражението на Ло в страничното огледало. — По-млада е от техните майки. И е много по-хубава от тях. Освен това не е толкова строга и не се кара като другите, направо е страхотна.

— Наистина ли? — сухо каза Ло.

— Да, няма шега. — Дейвид се намръщи. — Радвам се, че я харесват, обаче един тип се разплямпа, викаше, че искал да, хъм, да я съблече и да я вкара в леглото. Та трябваше да му ударя един.

— Дейвид! — ужасено извика Марни и се обърна назад, за да го погледне слисано. — Никога не си ми казвал за това.

— Не се притеснявай. Той е боклук, не ми е приятел. — А на отражението на Ло в огледалото каза: — През повечето време приятелите ми се отнасят добре към нея. Дразнят ме, като ми разправят, че била достъпна. — Той се изкиска. — Дори един тип от по-горните класове веднъж ме попита дали имам нещо против да я покани на училищния бал. Помислих, че се шегува. — Дейвид погледна към Марни. — Не те е канил наистина, нали?

— Разбира се, че не.

Той сви рамене и отново се обърна към отражението на Ло в огледалото.

— Сигурно няма нищо лошо в това, че искат да флиртуват с нея, след като тя всъщност не ми е истинска майка. Тя ми е леля. Истинската ми майка почина, когато бях на четири години.

— Ами баща ти?

Марни отново се врътна на мястото си, този път, за да погледне Ло в лицето. Очите й красноречиво го предупреждаваха да внимава.

Но Дейвид му отговори самоуверено. На този въпрос се налагаше да отговаря всеки път, когато се запознаеше с някого.

— Никога не съм го виждал, но мама казва, че това не е важно, защото аз съм личност и защото е по-важно накъде отиваш, а не откъде си дошъл. — Той посочи напред. — Ето оттук, Ло. Вдясно.

Вътре в ресторанта се носеше оглушителен шум. Нервният му собственик пребледня, когато невъздържаните играчи на „Торнадо“ се втурнаха вътре и започнаха да търсят свободни маси. Сервитьорите приеха поръчките и побързаха да сервират по една сода на всеки. Целият отбор се настани около една продълговата маса в средата на помещението, докато привържениците му, родителите и няколко групички от кискащи се момичета насядаха на околните по-малки маси.

Ло и Марни заеха една по-отдалечена маса. Така имаха право на известно уединение.

— За мен това сигурно е голяма чест — рече Ло. Марни избърса устните си с хартиена салфетка и отмести празната си чиния.

— Защо? Защото си поканен да отпразнуваш победата ли?

— Да. А и защото седя тук с най-привлекателното момиче.

— Дейвид преувеличава.

— Не мисля така. През цялата вечер улавям разни завистливи погледи. Какво има между теб и треньора?

— Нищо. Той си има приятелка.

— Но едва ли се е спрял първо на нея. — Марни го погледна с укор. Без да се стряска от това, той се наведе напред през масата и се взря в лицето й на трепкащата светлина на свещите. — Приятно ми беше да разбера, че по-младото поколение има вкус.

— Благодаря. Но това не ти дава право да задаваш такива хитри въпросчета на Дейвид. Ако ти трябва някаква информация, попитай мен.

— Добре. Колко са били?

— Кои?

— Мъжете.

— Не е твоя работа.

— Нямаш съпруг?

— Не.

— Защо така?

— Защо изобщо те интересува това? Аз не бих посмяла да те попитам колко жени е имало в живота ти, след като се срещнахме в Галвестън.

— Не бих могъл да ги преброя.

— Точно така.

— Но при теб случаят не е такъв, нали? Хващам се на бас, че мъжете, които са успели да се вмъкнат в леглото ти, се броят на пръстите на едната ти ръка.

Това жестоко засегна самочувствието й.

— Защо говориш така?

— Защото присъствието на Дейвид би попречило на една романтична връзка. Прав ли съм?

— Страшно много грешиш — отвърна тя със същия леден тон, с който го беше отпратила преди няколко дни. — Една романтична връзка би попречила на живота ми с Дейвид. Което означава, полковник Кинкейд, че вашият син е бил отгледан в морална среда.

— Все още не съм го признал за свой син.

— О! — слисано възкликна тя. — Предположих, че след като дойде на мача и реши да видиш Дейвид отново, вече си сигурен.

— Преди да предприема…

— Какво да предприемеш? — изплашено попита тя.

— Все още не знам. Първо трябва да съм сигурен, че аз съм му баща. Ти ме разбираш, нали?

— Можеш да разчиташ само на моята дума и на невероятната ви прилика.

— Разбрах, че могат да се направят някои изследвания — бавно каза Ло. — Не доказват бащинството, но чрез тях е възможно да бъдат елиминирани някои вероятни грешки.

— Чувала съм за това.

— Бих искал ние с Дейвид да си направим тези изследвания. Искам да елиминирам всички възможни съмнения.

— Смяташ, че това е необходимо?

— Да, Марни. Така е. За мое собствено успокоение.

Марни въздъхна и каза:

— Аз не бих могла да те спра, нали?

— Ще ми помогнеш ли?

Тя се позамисли, преди да му отговори.

— На Дейвид трябва да са му направили пълни изследвания преди започването на футболния сезон. Тогава са му взели кръв. Резултатите сигурно не представляват тайна.

— Аз ще се справя. С кого да се свържа.

Марни му написа името на клиниката, където момчето е било подложено на основен медицински преглед, и му подаде листчето тъкмо когато Дейвид се присъедини към тях.

Той се настани на колене до тяхната маса и заудря по нея, сякаш беше голям барабан.

— Готова съм да тръгнем, щом решите. На електронните игри разпердушиних всички, изгониха ме, защото ми дължат пари.

Ло се засмя и помогна на Марни да стане от стола си. Тя напразно се опита да плати половината сметка, Ло упорито отказваше. Тръгнаха си сред аплодисментите, предназначени за капитана на „Торнадо“, който бе спасил днес отбора си, и за неговия знаменит гост.

След няколко минути тримата вече пътуваха с колата по магистралата.

— Ей, Ло, ти пропусна завоя към стадиона — обади се Дейвид от задната седалка.

— Но не и завоя към моята къща.

6.

— Твоята къща ли? — попита Марни.

— Помислих си, че може би ще поискате да поплувате и да се разхладите.

— Наистина ли, Ло? Имаш басейн? Мамо, той има басейн.

— Става късно.

— Дейвид утре няма да ходи на училище. Моля те!

Тъй като Ло управляваше колата, тя нямаше право на избор, но съвсем не бе във възторг от възможността да му отидат на гости. Не й се искаше Дейвид да се сближава прекалено много с тази знаменитост, която с танцова стъпка се бе появила в живота им и също така с танцова стъпка щеше да го напусне, когато и дотегнеше да има син.

И ако Ло се почувстваше задължен да признае Дейвид, можеше ли нейната стара къща, която отчаяно се нуждаеше от ремонт, да се сравнява с неговия великолепен модерен дом с плувен басейн в задния двор и с аквариум, вграден в стената на трапезарията?

Аквариумът беше просто едно от хилядите неща, които Дейвид определи като „Страхотни!“, докато надничаше от стая в стая. Златистата ловджийска хрътка изръмжа на Марни, но веднага хареса Дейвид и вървеше неизменно по петите му, като въртеше опашка и току го близваше по коленете.

— Страшна къща, нали? — възкликна Дейвид, когато излезе на червения подиум, за да се възхити на огромния басейн.

— Хайде хвърляй се! — каза му Ло. — Но първо се съблечи.

Дейвид побърза да го стори и само по къси спортни гащета се гмурна във водата, без да се колебае.

— В добра форма е — отбеляза Ло.

— Вземаше уроци по плуване — рече Марни.

— Не превъзхожда ли другите във всичко, с което се заеме?

— Да. — Тя погледна изкосо Ло. — Не е наследил тези прекалено големи способности от майка си.

Те го наблюдаваха — Дейвид няколко пъти преплува басейна по цялата му дължина, преди да спре да си почине. Венера беше близо до него, тичаше напред-назад покрай басейна и развълнувано лаеше. Когато Дейвид излезе, за да си поеме дъх, тя го близна по лицето.

— Това куче ме обожава — каза той и се опита да избегне буйните й прояви на обич.

— Днес не съм я разхождал. Защо не я изведеш за малко? — предложи Ло. — Едно червено ферари се е настанило на две пресечки оттук в южна посока. По това време обикновено е паркирано пред входа.

Дейвид се измъкна от басейна и пое от протегнатите ръце на Ло хавлиена кърпа и каишката на Венера.

— Хайде, момичето ми. Ще се върнем след малко. — Момчето и неговият нов предан приятел излязоха през задната врата. Тя шумно се затръшна след тях.

— Струва ми се, че тази вечер Венера е готова да избяга с него, стига да я помоли за това — каза Ло. — Ама че безсрамница.

— Той винаги е искал да има куче.

— А защо никога не е имал?

Кестенявите вежди на Ло се сбърчиха над носа.

— Заради майка ми. Домашните любимци я изнервят. А откакто тя е в санаториума, не ми е останало време да му взема куче.

Ло се позамисли, а после кимна към кабинката в дъното от другата страна на басейна.

— Съблекалнята за малки момиченца е ей там. В шкафчето има богат избор от бански костюми, но не съм сигурен, че ще намериш някой толкова малък, та да ти става.

— Не ми трябва бански костюм.

Той пристъпи към нея. Гласът му стана по-плътен. Усмивката — многозначителна.

— Още по-добре тогава.

— Нямах това предвид.

— И преди си плувала гола. Спомням си.

— Имаш грешка, ако говориш за онази нощ, когато вие двамата с Шарън плувахте голи.

— Да, права си. Ти отказа да съблечеш банския си. И двамата се опитахме да те накараме да го направиш, но ти не искаше.

— Можеха да те осъдят за развращаване на малолетни.

— Тогава ти не ми даде никаква възможност да го направя. Започна да плачеш и избяга. Защо?

Марни безмълвно поклати глава, гледайки като хипнотизирана посребрената му от лунната светлина коса. Така бе изглеждала и на Галвестънския плаж в онази нощ, когато Шарън я бе нарекла страхливка и бе заплашила да я удуши, ако я издаде на родителите им.

Тогава Ло бе проявил мъничко повече търпение, като я уговаряше:

— Хайде, малката. Няма да те заболи. Няма да те порази гръм, не бой се.

Колко много й се искаше тогава да влезе с него в топлата солена вода, но се срамуваше от детинското си тяло и изпитваше ужасен страх, че може да ги хванат.

— Защо тогава не дойде да плуваме голи? От мен ли се страхуваше?

— Не — изшептя Марни.

— Защо се разплака тогава, Марни? Срамуваше ли се?

— Разплаках се, защото бях ядосана.

— Ядосана? На мен ли беше ядосана?

— На теб. На Шарън. Мразех те, защото можеше да се отнасяш така безгрижно към всичко това, а аз не можех. Но най-много бях ядосана на себе си. Толкова много ми се искаше да се присъединя към вас, нали разбираш, но нямах смелост.

Зениците на Ло съвсем лекичко се свиха.

— Сега имаш шанс да наваксаш пропуснатата възможност.

— Все още ми липсва смелост.

— Не и на мен.

Той набързо свали спортните си обувки и чорапите. С едно движение смъкна през глава полото си. То докосна голите й крака и падна на подиума.

— Ло?

— Хъм-м-м?

Очите й жадно оглеждаха гръдния му кош. Триъгълникът от руси косъмчета, който бе видяла там, когато Ло беше на двайсет години, междувременно се бе, разширил и обхващаше целите му гърди. Цветът им беше по-наситен, златисто-кестеняв. Косъмчета и кичурчета се виеха върху твърдите и изпъкнали мускули и около гръдните зърна, давайки напоследък повод на един изключително предприемчив и находчив импресарио да предложи да се заеме с производството и продажбата на плакати с образа на Ло Кинкейд — този образец на мъжката хубост.

Според неговата идея на този плакат голият до кръста Ло трябваше да носи имитация на скафандър с отворен до пъпа цип. И да стои на фона на една ракета със символично значение. Човекът обещаваше да продаде милиони такива плакати. Нямало да е необходимо НАСА да прибягва до парите на данъкоплатците, за да прави своите космически изследвания. Касата й щяла да бъде пълна с пари, дошли от портмонетата на пощурели от възторг почитателки.

Разбира се, в НАСА бяха ужасени. Дори не удостоиха тази идея с официален коментар. Медиите се позабавляваха няколко дни с нея и после всичко затихна от само себе си.

Но сега Марни стоеше там с пресъхнали устни, влажни длани и омекнали колене и си мислеше, че идеята на онзи тип не е била лишена от своите достойнства.

Ло свали спортния си панталон и го изрита настрани, а после пъхна палци под ластика на долните си гащета. Марни инстинктивно посегна, за да го спре. Докосването на топлата му кожа я накара мигновено да дръпне ръката си.

— Ло, не мога да позволя Дейвид да ме види да плувам гола в твоя басейн — каза тя. — Това е някаква нелепа, детинска игра. Престани.

— Тогава не ми разваляй удоволствието и иди да си сложиш един бански костюм.

Сините очи гледаха предизвикателно сивите. Сивите навярно щяха да издържат по-дълго, ако синеокият не бе повдигнал въпросително вежди и не бе пъхнал отново палци под ластика на долните си гащета. Сините очи спечелиха битката.

Марни вдървено отиде до вратата на кабинката за преобличане, след което силно я затръшна след себе си. Изпробва три бански костюма и десет минути по-късно се появи, облечена с черно трико. Материята бе достатъчно еластична, за да не виси на крехката й фигура, макар че банският бе с един номер по-голям от необходимото.

Марни уверено отиде до трамплина, подскочи няколко пъти, за да го опита, а после изпълни красив скок. Когато изплува, Ло й ръкопляскаше, като плуваше го гръб и риташе с всички сили с крака, за да се задържи на повърхността.

— Много добре.

— Благодаря.

Тя доплува до стълбичката и успя да се изкачи до средата й, когато пръстите на Ло обхванаха глезена й. Той я смъкна обратно в басейна и я притисна към облицованата му с плочки стена.

Когато бедрото му се докосна до нейното, Марни шумно си пое дъх.

— Ло, ти…

— Ъхъ. Обичам да плувам гол. Много е приятно.

— И това е твоето верую, нали? Щом нещо ти е приятно, направи го.

— А твоето верую гласи: щом нещо ти е приятно, значи е грях. — Той бръсна една капчица от ухото й и докосна шията й с устни. — Поне веднъж малката светица би трябвало да се отпусне и да се остави на течението, нали така? Опитай. Направи нещо, скъпа, нещо…

Тя опря длани в раменете му и рязко го отблъсна, при което водата наоколо силно се разплиска.

— Затова го правиш, нали? — гневно възкликна Марни.

— Защото е вълнуващо, предизвикателно, дръзко. Един юноша ей сега ще завари майка си във водата заедно с гол мъж и това ти се вижда много вълнуващо и необичайно.

Марни се хвана за перилото на стълбичката и почти се изкачи догоре, когато той отново я дръпна и я събори във водата, но не така нежно, както предишния път.

Този път дланите му се плъзнаха под мишниците й. Притиснаха отстрани гърдите й и те почти изскочиха над горната част на банския й костюм. Той го забеляза. Забеляза също така и вълнуващо настръхналите й гръдни зърна под мократа и плътно прилепнала материя. Задържа я достатъчно близо до себе си, за да усети върху корема си неговата възбуда.

— Единствената причина да направя това — каза Ло през стиснати зъби — е, че веднъж вече се докоснах до теб. Оттогава мисля само за едно — да те докосна отново.

Погледна устните й. Бяха мокри от водата на басейна и от това, че тя току ги облизваше неволно. Червилото й се беше изтрило. Марни нямаше представа колко възбуждащо му се видя всичко това.

— Ако имах достатъчно ум в главата си преди седемнайсет години — добави той, като изръмжа, — в онази нощ щях да смъкна банския ти костюм и да те замъкна в морето. Може би ако ти бях помогнал да превъзмогнеш задръжките си, ако ти бях помогнал да опознаеш мъжкото тяло, щеше да се превърнеш в чувствена жена вместо в скована и изсушена девица и моралистка, каквато си.

Марни впери поглед в отражението си в огледалото, поставено на тоалетната й масичка. Наскоро бе навършила трийсет години, но кожата й все още бе свежа и гладка като на младо момиче. Само очите й правеха лицето й да изглежда по-зряло. От деня на раждането й те съзерцаваха сериозно този свят. Или поне така изглеждаше.

Ето защо Ло я смяташе за прекалена светица. Винаги бе правила такова впечатление на хората. През детските й години и по-късно все й се присмиваха, че е прекалено праволинейна, прекалено скучна, прекалено сериозна.

Наистина ли хората си мислеха, че й харесва да бъде прекалено съвестна? Не й харесваше. Беше досадно. Никога не й е било приятно да играе ролята на малката светица. Но все някой трябваше да го прави. И след като Шарън беше лудетината на семейството, Марни трябваше да се държи като нейната строга компаньонка.

Тя с въздишка угаси лампата, приближи се до самотното си легло и свали пеньоара си. Леко опипа тялото си през нощницата. Беше слабо и източено. Никога нямаше да притежава така наречените пищни форми. А Шарън се бе развила рано и мъжете бяха започнали да се обръщат след нея още когато стана на дванайсет години. За ужас на родителите им.

Когато беше в добро настроение — което се случваше много рядко, — Шарън обясняваше на отчаяната си по-малка сестра, че само трябва да има търпение и ще дочака бедрата й да станат по женски заоблени, а гърдите да наедреят.

С печална усмивка Марни се пъхна между чаршафите. Тези дългоочаквани заоблени форми така и не бяха се появили. Преди много години тя бе престанала да се надява на това.

Знаеше, че има известен чар. Макар че очите й не искряха и не играеха кокетно, все пак бяха големи, с гъсти тъмни мигли. Устните й, изглежда, бяха особено привлекателни за някои мъже. Онзи скулптор, на когото бе позирала — нямаше ли полковник Кинкейд да бъде шокиран, ако разбереше, че като студентка тя бе позирала на един скулптор, — намираше устните й за интригуващи и съблазнителни. Точно това го бе възбудило онзи следобед, когато остави работата си, прекоси ателието и с изцапаните си с глина ръце докосна устните и. Тя беше унизена и объркана, когато зърната на гърдите й изведнъж се втвърдиха.

Скулпторът се почувства окуражен и реши да отиде по-далеч. Целуна я по устните и опипа малките й остри гърди. Тя откликна на това. Огромното му его щеше да бъде напълно съсипано, ако разбереше, че неговото докосване само по себе си не е предизвикало тази чувствена реакция на тялото и.

То се дължеше на спомена за Ло — усмихваше се насреща й, а яките му бели зъби унищожаваха островърхия сладолед във фунийка. Бяха купили сладоледените фунийки, за да украсят с тях пясъчния дворец, чието построяване им бе отнело половин ден.

— Ей, малката, устните ти са изцапани със сладолед.

По пръстите му имаше полепнал пясък, Ло ги прокара по лепкавите й устни и Марни Хибс за първи път през живота си изпита сексуално желание. Дори не знаеше как да нарече онова приятно, топло, разливащо се по цялото й тяло усещане, което започна от долната част на корема й. Не бе свързала внезапното втвърдяване на гръдните си зърна под банския костюм с неговото докосване. Едва по-късно разбра какво й се бе случило през онзи следобед.

Скулпторът неволно бе събудил в съзнанието й този спомен. Тогава Марни затвори очи и си представи, че Ло Кинкейд я целува, гали, полага я на мръсния чаршаф и отнема девствеността й.

Накрая все пак трябваше да отвори очи. До нея не лежеше Ло, а някакъв мъж с изцапани с глина ръце и самодоволна усмивка на лицето. Никога не се върна в ателието му макар че имаше нужда от всеки цент. Често се бе питала какъв ли друг модел си е намерил тогава скулпторът, за да може да завърши произведението си.

Тя не притежаваше необходимите природни данни, за да прелъсти някой мъж, особено такъв изнежен любител на удоволствията като Ло Кинкейд. Но той щеше да бъде изненадан, ако разбереше какви бурни чувства се криеха зад пуританската й фасада.

Обвинението, че се държи като светица и моралистка, я бе уязвило толкова силно не защото това беше вярно, а защото всъщност бе толкова далеч от истината. Ако Дейвид не се бе върнал и ако Ло не бе побързал да излезе от басейна и да обуе захвърлените си наблизо спортни гащета, тя може би щеше да му докаже колко е чувствена.

— Не, нямаше да го направя — призна си тя в мрака, не знаейки дали да се поздрави за това, че се е показала толкова силна, или да се признае за страхливка.

След като го бе отблъснала, сигурно никога повече нямаше да го види. Така щеше да е най-добре за всички. Възможността да има син навярно му се бе харесала само защото вървеше заедно с другата възможност — да притежава една леснодостъпна жена.

Нека сам да се оправя с проблема около онези анонимни писма. Тя не искаше да има нищо общо с него оттук нататък.

Но преди да заспи, сякаш някаква друга, по-освободена Марни Хибс си представи всички онези неща, които й се искаше да прави с него.

7.

Когато той й се обади отново, поводът силно я изненада.

— Моля? — каза тя в телефонната слушалка.

— Ще дойдеш ли или не?

— Не.

— Защо не?

— Първо, защото е два часът следобед. А ти ми каза, че вечерята е в…

— В осем. Имаш шест часа да се приготвиш.

— Нямам подходящо облекло за такъв случай, Ло. Все пак защо ме каниш? Сигурно имаш малко черно бележниче, което е пълно с имената на привлекателни млади особи от женски пол.

— Каня те да дойдеш с мен, защото ти си виновна да съм сам.

— Аз ли съм виновна?

— Откакто видях Дейвид, съм станал много разсеян. Бях забравил за тази проклета вечеря, но преди малко един от колегите спомена за нея.

— Ужасно съжалявам. Можеш да я пропуснеш, можеш да си поканиш някоя друга жена или да отидеш сам, но аз нямам ни най-малко вина за това, че си останал сам.

— Налага се да отида, а ако се появя там сам, после колегите ще има да ми се присмиват.

— Значи това ще се отрази лошо на имиджа ти, така ли?

— Да. По същия начин ще ми се отрази и появяването на сина ми, за когото досега не знаех, че съществува — добави той с по-тих глас. Обаждаше й се от кабинета си в космическия център. — Направих си необходимите кръвни проби и те съвпадат с изследванията на Дейвид. Трябва да поговорим, Марни. Ела с мен тази вечер, моля те.

Като прехапа долната си устна, тя погледна към проекта си, който, жива или мъртва, трябваше да приготви до края на седмицата. Зърна отражението си в огледалото. Трябваше да положи неимоверни усилия, преди да придобие подходящ вид, за да се появи на тази официална вечеря.

Марни му съобщи и тази извинителна причина да не отиде, а след това добави несигурно:

— А освен това днес следобед трябва да посетя майка си.

— Ти си способна жена. Ще дойда да те взема в осем и петнайсет.

— Смятах, че вечерята започва в осем?

— Не очакваш от мен да се появя там навреме, нали?

— Какво ще кажеш? — смутено попита Марни.

— Изглеждаш страхотно! — възкликна Дейвид зад гърба й.

Двамата обсъждаха отражението й в огледалото на вратата на гардероба. Тя се врътна наляво, после надясно.

— Тази рокля не е ли прекалено затворена?

— Прекалено затворена ли? Вижда ми се прекалено отворена.

— Дейвид — притеснено извика тя, — ти ми каза, че деколтето не е чак толкова дълбоко.

Той се разсмя.

— Така е. Просто се пошегувах.

Между двете посещения — във фризьорския салон, където й бяха направили прическа и маникюр, и в санаториума при майка й — Марни почти неохотно бе влязла в един луксозен магазин за дрехи. Набързо бе намерила причини да отхвърли предложените й няколко официални рокли.

Вече бе започнала да се отчайва, когато попадна на тази. Корсажът й беше от електриковосин атлаз, плътно прилепнал към тялото и без презрамки. Надолу имаше къса, силно набрана черна атлазена пола.

— Миличка, ако не си тръгнеш оттук с тази рокля, направо ще се разплача — беше й казала собственичката на магазина.

— Не смятате ли, че е прекалено… прекалено луксозна за мен?

— Съвършена е! Наистина.

Когато жената отиде да обслужи друга клиентка, Марни дискретно погледна картончето с цената и едва не възкликна разочаровано. Като се огледа още веднъж замечтано в трикрилното огледало, Марни отиде в съблекалнята и започна да разкопчава ципа.

Продавачката се върна при нея.

— С чек или в брой?

— Нито едното, нито другото, опасявам се. Не мога да я взема.

— Миличка, защо? С нея сте направо зашеметяваща.

— Не мога да си я позволя. Дори не бих могла да ви дам предплата — отвърна Марни, подаде роклята на жената и намъкна всекидневната си дреха.

Продавачката измъкна една химикалка иззад ухото си, задраска цената върху картончето и написа нова.

— Ето, тази по-приемлива ли ви се вижда?

Марни погледна новата цифра.

— Това е на половин цена!

— За първи път някой се спира на тази рокля.

— Но аз не мога да позволя…

— Вижте какво, миличка, цялата партида имаше стопроцентово увеличение на цената. Дори при тази цена аз няма да остана без печалба. Освен това нямам много купувачки с вашите размери. Беше много глупаво от моя страна да купя такъв малък номер. Ще съм доволна, ако продам тази рокля на каквато и да е цена.

Ето така Марни бе купила роклята и сега я демонстрираше пред сина си, докато чакаше своя ескорт. Беше обзета от трескава възбуда като девойка в навечерието на абитуриентски бал.

— Просто ми се иска да бях по-налята ей тук — със съжаление рече тя и бързо описа една извита линия пред гърдите си.

— Мамо, за мъжете вече наистина няма чак такова значение дали едно момиче е с големи цици или не.

Марни срещна погледа му в огледалото.

— Хайде опитай се да ми повториш това със сериозна физиономия.

Той все още се хилеше глуповато, когато звънецът на входната врата иззвъня.

— Мамо, наистина изглеждаш страхотно! — извика Дейвид през рамо, изхвърча от стаята и затопурка по стълбите.

Марни бе спечелила възхищението на верния Дейвид, но какво ли щеше да си помисли за малката светица Ло, който бе свикнал да придружава далеч по-млади и по-заоблени жени?

Самият той изглеждаше великолепно. Беше по-сладък от любимия й десерт — шоколадова смърт. Носеше смокинг — военна кройка. Еполетите правеха раменете му да изглеждат още по-широки. Късото бяло сако подчертаваше тънката му талия. А да гледаш бедрата му, обути в черните панталони, беше толкова грешно, колкото и да помолиш за още малко бадеми, когато ядеш шоколадова смърт.

Ло леко подсвирна, когато я видя да слиза по стълбите.

— Нали изглежда страхотно? — попита Дейвид.

— Не е лошо — каза Ло с такъв провлачен и хриплив глас, че коленете й омекнаха, а оголените й гърди потръпнаха.

— Ще се върнем към — Кога ще се върнем, Ло?

— Не ни чакай, Дейвид — каза Ло и силно му намигна.

— Дори няма да оставя лампата над входната врата да свети — заяви Дейвид.

— Ще я оставиш светната! — строго му нареди Марни. — Както и другите външни лампи. И да заключиш вратите. Не отваряй на никого, ако не…

— Мамо! — възкликна той и врътна очи към тавана. — Аз вече не съм дете, нали знаеш.

— Знам. — Тя нежно стисна ръката му над лакътя. — Лека нощ.

— Лека нощ, Дейвид.

Ло и Марни излязоха през вратата и стъпиха на алеята.

— Ей, Ло?

— Да?

Той спря и се обърна. Дейвид му направи знак да се върне обратно. Двамата шепнешком си размениха няколко думи, след което Дейвид влезе в къщата и заключи входната врата, както му бяха наредили.

Ло се смееше, докато настаняваше Марни на ниската седалка на поршето.

— За какво ставаше дума? — попита тя, когато Ло седна зад кормилото.

— Мъжки разговор.

— Искам да знам.

— Не, не искаш — отвърна той, като се кискаше.

— Искам.

— Сигурна ли си?

На близкия ъгъл Ло спря колата пред знака „стоп“ и погледна изкосо към Марни.

— Каза ми, че ми разрешава да спя с теб. Обеща, че няма да ме набие, ако го направя.

— Хайде де, опитай.

Ло я караше да изяде една сурова стрида.

— Изглеждат отвратителни. Не, благодаря.

Той приближи черупката до устните си и изгълта наведнъж слузестата й вътрешност. Марни потръпна. А Ло се разсмя.

— Много са полезни. Смята се, че увеличават мъжката потентност.

— Значи за мен няма да са полезни, тъй като, първо на първо, не съм мъж.

— Забелязах — отвърна той, като впери поглед в дълбоко изрязаното й деколте.

Марни се изчерви и се опита да отклони от себе си този втренчен поглед.

— По-добре внимавай. Сюзет ще започне да те ревнува.

— Кой?

Марни кимна по посока на налятата сладострастна блондинка. Тя носеше къса рокличка от червена лъскава кожа и красиво се бе облегнала на ръката на наскоро развелия се висш администратор от НАСА.

— О, значи нея имаш предвид — с безразличие отбеляза Ло и отново обърна лице към Марни. — Тя просто е от компанията.

— Вече говорих с нея. Каза ми, че миналата седмица си я изпързалял.

— Точно така беше.

— Безсърдечен негодник.

— Вината беше твоя.

— Защо ли напоследък всичките ти неприятности с жените са все по моя вина? — попита тя.

— Имах уговорена среща с нея в деня, когато срещнах Дейвид. Тогава изгубих всякакво желание да излизам с жена.

— Разбирам.

— Няма защо да се усмихваш така — изръмжа Ло, забелязвайки как леко се повдигат ъгълчетата на устните й.

Всъщност откакто я бе взел от дома й, вниманието му бе разделено между устните и деколтето й, от което стомахът на Марни непрекъснато се свиваше.

— Ние, париите, изпитваме огромно удоволствие, когато наблюдаваме могъщата върхушка — подразни го тя.

— Все пак откъде познаваш Сюзет?

— Запознахме се, докато ти и твоите приятелчета разговаряхте за…

— Имаш предвид?

— Точно така, Сюзет каза какво всъщност представлява?

— Реактивен военен самолет. Понякога се качвам и си правя една обиколка.

— Качваш се на реактивен самолет и си правиш обиколка?

Подобна дързост й се струваше направо немислима.

— Трябва да поддържам тренинга си на летец-изпитател — сякаш опита да се оправдае той.

Тя впери замислен поглед в лицето му.

— Защо обичаш толкова много да летиш?

Двамата мълчаливо бяха избрали това уединено местенце, за да си похапнат от чиниите си, пълни с различни ордьоври. Намираха се на моста над изкуствения канал, по чиито брегове растяха буйно разцъфнали азалии и отдалеч наподобяваха гигантски тъмнорозови гъсеници. По парапета му се виеха глицинии, чиито лилави цветове бяха надвиснали над водата.

Нощта бе наситена с ухания. Докато повечето гости се тълпяха из стаите на великолепната къща, като се смееха и бъбреха под звуците на музиката, изпълнявана от петчленния оркестър, Марни и Ло предпочетоха да поседят на една пейка отвън.

— Харесва ми чувството на опиянение, което изпитвам горе. Колкото по-нависоко се издигам, колкото по-голяма е скоростта, толкова повече ми харесва.

— А майка ти все още ли се страхува за теб?

Той удивено наклони глава на една страна.

— Откъде знаеш за това?

— Спомена нещо такова, когато бяхме в Галвестън. Спомням си този ден. Цял следобед валеше и затова започнахме да играем на монополи. По едно време Шарън загуби интерес към играта и отиде да си подремне.

— Майка ти и баща ти също бяха легнали да поспят — рече той. — Ние двамата бяхме сами на онази веранда с изглед към морето.

Марни беше доволна, че той си спомня за това.

— Тогава ти ми разказа за плановете си да се кандидатираш за участие в космическата програма, след като отбиеш военната си служба. Спомена ми и за това, че майка ти се страхувала и не искала да летиш на онези военни реактивни самолети.

— Е, все още се страхува. Докато летях на космическата совалка, баща ми искал да й дава успокоителни, но не можел да я откъсне от телевизора и радиото.

— Бих могла да я разбера — тихо каза Марни. Беше правила съвсем същото.

През онази седмица почти не можеше да работи, а още по-малко пък да спи. Премаляла от притеснение, само обикаляше из къщата и си представяше ужасяващата картина на избухването на „Чалънджър“. Спомни си как се бе разплакала от облекчение, когато Ло успешно приземи космическата совалка във военновъздушната база „Едуардс“.

— Майка ми се страхува от космическите полети почти толкова, колкото се страхува, че няма да се оженя и да имам…

Ло млъкна и впери поглед във водната повърхност.

— Да имаш деца ли?

Той отново погледна Марни.

— Кръвните проби не са доказателство за това, че аз съм бащата на Дейвид. Но според тях това е възможно. — С още по-тих глас Ло добави: — Вярвам, че съм му баща.

— Това е несъмнено. Шарън беше девствена.

— Сигурна ли си?

Челото му се бе сбърчило от напрежение и желание да узнае истината.

— О, да. — Марни невесело се засмя. — Тя всичко ми доверяваше. Ако бе имала любовник преди теб, аз щях да го знам. Смяташе, че е страхотно първият й любовник да е по-възрастен и да има повече опит.

— Не си я спомням много добре — призна си той. — За мен тя е само един неясен образ от миналото. Хубаво тяло. Дълга руса коса. Лесна за сваляне. — Ло изучаваше лицето на Марни, по което играеха трепкащите светлини, отразени във водата. — За теб си спомням повече, отколкото за Шарън.

— Трудно ми е да ти повярвам, Ло.

— Това е истината. Ние с теб често разговаряхме, нали?

— Ти говореше. Аз те слушах.

Той поклати глава и кратко се изсмя.

— Предполагам, че съм се интересувал само от себе си.

— А аз бях изпълнена с благоговение. Бях едно мършаво хлапе, което се влачеше след вас. Вие двамата с Шарън винаги ме отпращахте, когато искахте да се забавлявате. Малката светица, нали си спомняш?

Усмивката бавно се появи на лицето му и дълго остана там. Очите му се насочиха към полуразголената й гръд, която леко се издуваше над деколтето.

— Малката светица на официална вечеря. В най-буквалния смисъл на думата.

Марни цялата пламна и кимна към осветената къща отсреща.

— Викат ни за вечеря. — Повдигна лявата си ръка и погледна часовника си. — Време е. Десет и половина! По-скоро е време за лягане.

Ло изви дланта си така, че я прилепи към нейната и вплете пръсти в пръстите й. Другата му ръка се плъзна около кръста й.

— Това може да се уреди.

Марни така рязко си пое дъх, че полуголите й гърди потръпнаха.

— Не се шегувай, Ло.

— Аз съм дяволски сериозен. Мъжете винаги си спомнят за момичетата, които са им убягнали, нали разбираш. Направо умирам от желание да разбера защо малката светица ми се вижда толкова привлекателна.

Когато Ло я държеше така в прегръдките си, тя не искаше да мисли за нищо друго освен за него. Но неспокойната й съвест не й позволяваше да се наслаждава на тези мигове. Мислеше си за кръвните проби и за тихо изреченото признание на Ло, че Дейвид е негов син.

— Ще кажеш ли на родителите си, че имат внук?

Усети как мускулите на ръцете му изведнъж се стегнаха. И макар че той продължаваше да се усмихва, усмивката му вече не изглеждаше така непринудена.

— Не знам.

— Ло, сега, след като знаеш, че Дейвид е твой син, какво смяташ да правиш?

Той се отдръпна от нея и й подаде ръка да стане.

— Права си, викат ни за вечеря. По-добре е да не ги караме да ни чакат.

Когато я въведе в къщата, Ло приближи устни до ухото й и прошепна:

— Трябва да ти се признае едно, Марни, че знаеш как да отблъснеш един силно възбуден мъж.

8.

На следващия ден в единайсет часа той позвъни на вратата й. Беше учудена да го види. Предишната вечер след разговора им навън Ло бе станал много напрегнат и предпазлив. След това я изпрати до дома й, каза й набързо лека нощ и я целуна небрежно, което подсказваше, че няма нищо против да се разделят. Ето защо това посещение я учуди толкова много.

— Заета ли си? — попита той през замрежената врата.

— Работя.

Марни миришеше на акрилна боя и приличаше на плашило. Изисканата й прическа не бе оцеляла през нощта. Обичайните къси къдрици небрежно обрамчваха фината й глава. Официалната й рокля бе сложена в специален калъф и закачена в гардероба. Носеше къси панталони и риза, която съвсем не изглеждаше изискана. Това бяха работните й дрехи, които отгоре на всичко бяха изпоцапани с боя. Освен това Марни бе боса.

— Може ли да вляза?

Тя се поколеба само за миг, а после свали райберчето на вратата и я отвори.

— Защо не си на работа? — попита го, когато тръгнаха по коридора към задната част на къщата.

Ло тежко се тръшна в едно от плетените кресла и свали слънчевите си очила.

— Бях там, но се оказа, че тренажорът ни има някаква дребна повреда. Само се въртяхме наоколо, разказвахме си мръсни вицове и чакахме техниците да открият какво точно е станало. Най-накрая ни съобщиха, че едва утре по някое време ще бъдат готови с поправката. Така че си взех малка почивка. Какво е това?

Посочи с очилата в ръка към картината, над която тя бе работила.

— Корицата за каталога на един бижутерски магазин. Харесва ли ти?

Марни я вдигна и я приближи към него, за да му позволи да я разгледа по-добре. На нея бе нарисуван един огромен цвят на лотос на черен фон. В средата на млечнобелите венчелистчета имаше кутийка с искрящи скъпоценни камъни.

— Необичайна е.

— Какъв дипломатичен отговор — сухо каза тя. — Доволна съм, че рекламната агенция вече одобри скицата ми, иначе щях да се притесня от думите ти. — Ло се усмихна вяло, сякаш въобще не я чуваше. — За какво си се замислил, Ло?

— За обяда.

— Какъв обяд?

— Позволи ми да те заведа на обяд — някак рязко каза той.

— Не! Изглеждам ужасно.

— Добре изглеждаш.

— Остави това. Няма да изляза в този вид.

— Добре, тогава ще обядваме тук. Какво имаш за ядене?

Преди Марни да успее да продума, той изчезна в кухнята. Когато и тя влезе вътре, Ло вече се бе навел до отворената врата на хладилника и изучаваше съдържанието му.

Марни прекоси стаята и грубо блъсна вратата на хладилника.

— Не си дошъл тук, за да ядеш.

Ло се подпря на хладилника и впери поглед в тавана.

— Права си.

— Тогава защо дойде?

— Непрекъснато си мисля за онова, което ти ме попита снощи. Какво се каня да правя с Дейвид.

Марни усети онова леко стягане около сърцето, което се появяваше винаги когато си помислеше за евентуалните действия на Ло, след като признаеше сина си.

Тихо, почти уплашено, тя попита:

— Вече решил ли си нещо?

— Не — отговори той и най-после си позволи да свали поглед от тавана. — Още не. Преди да направя нещо за бъдещето, ще трябва да наваксам пропуснатото в миналото.

Тя озадачено поклати глава.

— Не те разбирам.

— Харесва ми онова, което виждам. Както изглежда, той е невероятен хлапак. На какво повече може да се надява един баща? Бих искал да знам как е станал такъв. Господи, колко много съм пропуснал. За тези шестнайсет години, през които е живял, аз не знам абсолютно нищо, освен това, че не е могъл да има куче, защото баба му не понасяла кучета, и че е вземал уроци по плуване.

Изражението на лицето му бе тъжно и умолително.

— Разкажи ми за него, Марни. Искам колкото може повече информация.

Тя погледна към изоставената си работа, която я зовеше, но реши, че би могла да работи и през нощта, за да завърши всичко в определения срок.

— Ела с мен.

Заведе го във всекидневната, където държеше няколко албума, претъпкани със снимки на Дейвид.

Марни изпитваше смесени чувства. Макар че й беше трудно да си го признае, тя се възхищаваше от него заради проявения интерес към Дейвид. Би могъл да се вбеси, научавайки за съществуването на момчето. Дори след като бе установил, че е възможно да е негов баща, пак би могъл да го пренебрегне като някаква нещастна грешка на природата, както биха направили повечето мъже, които се срещаха с момичета на име Сюзет.

Но Ло Кинкейд явно беше мъж от по-висока класа. Той бе избран от Конгреса да преподава във Военноморската академия. Животът му бе изпълнен с постижения и награди.

Силният му характер я караше да го обича още повече, но го превръщаше и в неин враг. Като оставим настрана онези заплашителни анонимни писма, той не беше човек, който нехайно би обърнал гръб на вече порасналия си син. А Марни егоистично се бе надявала да постъпи точно така.

Докато Ло разкриеше плановете си за бъдещето, ако имаше такива, Марни трябваше слепешком да се ориентира в положението. Засега най-добрата политика беше да му съдейства.

Седна с кръстосани крака на пода и придърпа един голям албум на скута си. Ло се отпусна до нея. Марни отвори албума и приглади документа, залепен към първата страница.

— Официалните му отпечатъци, снети малко след раждането.

Очите на Ло блеснаха.

— Толкова ли са били мънички?

— Е, сега вече не са същите — с усмивка каза тя. — Тук изглеждат толкова сладки, но когато събирам мръсното му бельо, чорапите му не миришат особено приятно. Чудя се как едно време съм могла да целувам пръстите на краката му.

На следващата страница имаше снимка от деня, когато семейство Хибс беше взело Дейвид от родилния дом. Ло разгледа фотографията на Шарън, която държеше на ръце новородения си син.

— Тя май не му се радва особено.

— Това е веднага след раждането — милостиво отбеляза Марни. — Не се чувстваше много добре.

Ло побърза да я отреже:

— Всъщност не го е искала, нали?

— Ами тя…

— Марни!

— Не, не го искаше — призна му с дълбока въздишка.

— След като ти си провалила плановете й да направи аборт, защо не го е дала за осиновяване?

— Това беше второто й предложение, но родителите ми се противопоставиха.

— Защо?

— Струва ми се, че татко искаше да й бъде за урок, да я научи, че човек трябва сам да отговаря за постъпките си.

— Каквото посееш, такова ще пожънеш. Не знаех, че все още някой може да вярва в такива работи.

— Татко беше такъв. Искаше Шарън да се поучи от грешката си.

— Струва ми се, че ти и родителите ти сте страдали колкото нея, ако не и повече.

— Щом се разчу новината, че неомъжената му дъщеря е бременна, баща ми трябваше да напусне работата си на свещеник. Вече нямаше никакво влияние върху паството си.

— Това накара ли го да намрази Дейвид?

— Разбира се, че не. Дейвид не беше извършил греха, той бе плод на този грях. Мама и татко обичаха Дейвид и бяха много нежни с него. Ако не беше така, той нямаше толкова добре да се приспособява навсякъде в обществото.

— А баща ти как си изкарваше прехраната след това? — попита Ло, като разлистваше страниците на албума и се взираше поотделно във всяка снимка.

— Отиде да работи при един издател на религиозни книги.

— И почина от сърдечен удар.

— Хъм-м-м. Мама понесе много тежко това. Особено като се има предвид, че той почина много скоро след Шарън.

— Какво се случи с нея, Марни?

— Вече ти казах. Беше злополука. Или по-точно — автомобилна катастрофа.

Той повдигна брадичката й и обърна лицето й към себе си. Двамата седяха много близо един до друг, раменете им се докосваха. Коляното й се опираше в бедрото му. Марни изведнъж забеляза това, но не знаеше как е станало.

— Бъди по-конкретна.

— Вече няма значение. Дейвид не си спомня нищо — уклончиво отвърна тя.

— Чакам.

Марни затвори очи и прошепна:

— Била е пияна. Колата преминала в съседното платно и ударила челно друга кола. В нея имало двама души. И тримата загинали на място.

Ло гръмко изруга, беше изпълнен с гняв и съжаление. Марни инстинктивно се досети за какво си мисли той и утешително сложи ръка на бедрото му.

— Нямаш вина, Ло. Ти дори не знаеше за бременността на Шарън. Не започвай да се самообвиняваш, че си изоставил едно момиче, изпаднало в беда. Шарън сама си навлече тази беля на главата и ако не беше ти, щеше да е някой друг. Започна да се бунтува от деня, в който проумя, че татко е свещеник и затова държането й би трябвало да служи за пример на другите. Не понасяше това и ето защо нарочно афишираше всичките си прегрешения. Тя беше причина за постоянното неразбирателство в семейството ни. С държането си правеше нещастни нашите родители. И макар че бяха много разстроени тогава, съмнявам се, че въобще се учудиха, като разбраха, че е бременна.

— А защо не се свързаха с мен или с моите родители?

— Шарън каза, че не знае кой е бащата. Хвалеше се, че е спала с много мъже. Аз не виждах защо трябва да съобщавам името ти. Прекалено много хора вече бяха засегнати, защо трябваше да проваляме и твоя живот? След раждането на Дейвид — продължи тя — Шарън не пожела да се върне в гимназията, разправяше, че й действала затъпяващо и че вече била приключила с всичко това. Тогава татко настоя да си намери работа, но тя нямаше никаква квалификация, нищо не я интересуваше и все я уволняваха.

— Ами как беше с мъжете?

— Шарън съвсем естествено ги привличаше. От майчинството тялото й само се позаобли. — Марни бе втренчила поглед в ръцете си и току свиваше и отпускаше пръсти. — За нещастие все попадаше не на когото трябва. Родителите ни изпитваха голяма мъка, като я гледаха как съсипва живота си, но нищо не можеха да направят. Понякога тя изчезваше и се връщаше след дни.

— Не даваше пет пари за Дейвид, нали?

— Така е — отвърна Марни и тъжно поклати глава. — За нищо не й пукаше, само създаваше хаос около себе си.

— А той какво знае за мен?

— Нищо! — разтревожено отговори тя.

— Бих искал да разбера какво знае за баща си въобще. Той е умно момче. Сигурно е задавал въпроси.

— Веднага щом се научи да говори както трябва. Както ти обясних миналата вечер ние му казахме, че баща му не е могъл да се ожени за майка му. Че това е било невъзможно.

— Не ви ли е досаждал непрекъснато, за да му кажете поне името на баща му?

— Обяснихме му, че и това е невъзможно.

— Не искаше ли да разбере защо?

— Изтъквахме разни неясни причини и подчертавахме, че ще го обичаме толкова много, та няма да усети липсата на баща.

— Повярва ли ви?

— Сигурно не. Но в края на краищата се примири.

— Не е имал голям избор, нали? — Ло горчиво стисна устни и те се превърнаха в тънка линия. — Не е имал баща. Нито пък истинска майка. Кой се грижеше за него, когато Шарън се забавляваше?

— Ние — родителите ми и аз, имахме тази възможност. — Той я изгледа втренчено, преди да продължи да разгръща страниците на албума.

— Ъхъ — обади се след няколко минути. — Ти си се грижела за него, нали?

— Казах ти, че ние…

— Не им търси извинение — грубо рече той. — Погледни тези снимки. Ти и Дейвид в парка на пикник. Ти и Дейвид се возите на въртележка, пускате хвърчило, играете на „фризби“, ти и Дейвид в Дисниленд. Това ли е първият му велосипед?

— На Коледа сутринта, беше на пет годинки — отвърна тя с усмивка, вперила поглед в няколкото фотографии. На тях се виждаше малкият Дейвид — беше облечен с пижама, марка „Смърф“ и буташе лъскав велосипед през море от разпокъсана амбалажна хартия.

— Аз исках да спуснем допълнителните колела, но Дейвид настояваше да са вдигнати. Държеше да се научи да кара без тях.

Ло бързо пресметна нещо наум.

— Онази Коледа прекарах на Филипините. Бях в лошо настроение, защото не ме пуснаха в отпуск за Коледа. С няколко от моите приятели отидохме в най-близкия град и се натряскахме. Значи когато аз съм залитал под банановите дървета и съм търсел къде да повърна евтината водка, с която се бях налял, моят петгодишен син на другия край на света се е учил да кара велосипед, без да спуска допълнителните колела. — Той погали с пръсти една от снимките. — Упорито хлапе.

— Инат. И много нетърпелив — добави Марни. — Иска всичко да прави от раз и много се разстройва, ако това не стане. Но не отстъпва. Тогава още рано следобед вече можеше да кара велосипед.

— Така ли? Наистина? — попита Ло и гордо се усмихна.

Появи се и друга снимка на Дейвид, в едър план — зъбеше се, показвайки, че му липсват два предни зъба. А ето и един сериозен Дейвид — издокаран, сресан на път, с Библията под мишница.

— Денят, в който беше въведен в лоното на баптистката църква — обясни Марни на бащата на Дейвид.

— Ходил ли е в неделно училище?

— Все още ходи там. Той е председател на младежката група в нашата църква. — Марни обърна следващата страница. — Ето го с първия отбор, в който е играл. „Пиратите“.

— Като какъв играе обикновено?

— В нападението. Но бейзболът му допада най-малко от всички спортове. Казва, че не може да се разгърне физически.

— И на мен не ми допада.

— А това са всичките му училищни снимки в хронологичен ред. Когато разбрах, че ще ги снимат в училище, беше вече късно — рече строго тя и посочи една от снимките. — Беше забравил да ми даде бележката от учителката. Щях да го убия, задето позволи да го снимат с тази мърлява тениска.

— Хоп, една падна на пода. — Ло се наведе и вдигна снимката. — Сигурно е от страницата, посветена на баптизма. Дейвид е така издокаран. Но този човек е съдия, а не свещеник.

— Да, съдия е. Тук…

Ло я погледна изпитателно и тя млъкна изведнъж.

— Какво?

— Нищо.

— Как така? — Той притисна ръцете й върху страницата на отворения албум, за да не може да го разсейва. — Какво е това тук?

Тя не смееше да го погледне в очите.

— Тук съдът ми позволи да бъда негова попечителка.

В настъпилата тишина се чуваше само учестеното дишане на двамата. Най-накрая Ло се обади:

— Звучи ми така, сякаш това е било истински подвиг.

— Отне ми няколко години. Подадох молба веднага след смъртта на Шарън.

— Но ти си била само на осемнайсет години тогава, нали? — Марни кимна утвърдително. Той въздъхна дълбоко и тъжно промълви: — Ти си отгледала моя син нали? Почти сама. Вместо онази уличница сестра ти.

— Ло, недей!

— Аз не съм добър като теб, Марни. Тя си беше уличница, разбрах го от пръв поглед. Направих онова, което всеки мъж би направил с едно закръглено и хубаво младо момиче, което само му се предлага. Тя го искаше и си го получи. Но ти си платила за онова, което ние направихме.

— Не е така — възмутено извика тя. — Обичам Дейвид от деня, в който разбрах, че Шарън е бременна с него.

— Родителите ти са били така заети със собственото си нещастие или с това да се обвиняват за поведението на Шарън, че безропотно са ти прехвърлили грижите за Дейвид.

— Не го направиха съзнателно. Просто така се получи. И Дейвид никога не ми е бил в тежест. Аз исках да се грижа за него като майка.

— И го правеше от самото начало, нали?

— Вкъщи цареше бъркотия. Родителите ми бяха така настроени против Шарън, така…

— Кой ставаше през нощта да го наглежда?

— Аз — тихо отвърна Марни.

— Кой го преобличаше и му даваше мляко?

— Аз.

— Чудесно. Ти самата си била още дете.

— Той не знаеше това — тя се усмихваше весело, но в очите й блестяха сълзи. — Той не беше по-едър в ролята си на бебе, отколкото аз в ролята си на майка. Ние се понасяхме взаимно и заедно се учехме.

— Ти му пъхаше бебешките буламачи в устата.

— И ако нещо не му харесаше, той плюеше.

— Ти превързваше изранените му колене.

— Коленете му не бяха чак толкова зле, ама лактите му изглеждаха ужасно.

— Ами училището?

— Ходех и на училище. Дори завърших колеж. Отне ми малко повече време и това е всичко.

— Защото не можеше да се натоварваш много, защото не искаше да оставяш Дейвид за дълго на майка си — каза той, предугаждайки правилно.

— Да, но…

— И когато се дипломира, ти дори не се опита да си потърсиш добре платена работа в някоя рекламна фирма, както си могла да направиш. Предпочела си да работиш вкъщи, за да можеш да се грижиш за Дейвид, нали?

— Имах и други съображения.

— Съмнявам се. — Ло затвори очи, наведе се напред и опря челото си в нейното. — Ти си правила всички жертви, които се полагат на родителите. Ти си негова майка, Марни. Ти.

— Дейвид щеше да е повече мой син само ако бях легнала с теб на онова одеяло на плажа вместо Шарън.

Ло бързо се отдръпна от нея. Марни също бе шокирана от собствените си думи, но не помръдна. Дори не мигна, само го погледна със сериозните си сиви очи. Една сълза се стече по бузата й.

Ло я избърса, а после с мокрия си пръст погали устните й.

— Ако всичко можеше да се повтори, щях да избера теб. Ти си два пъти повече жена от нея.

Привлече лицето й към себе си. Целуна влажната следа от сълзата на скулата й, после — ъгълчето на устните й.

— Снощи толкова ми се искаше да направя това, че направо ми премаляваше — прошепна хрипливо Ло. Целуна и другото ъгълче на устните й. — Искаш ли да знаеш защо днес съм тук? Ще ти кажа. Всеки път, когато те представях на някого, всеки път, когато ти отпиваше от чашата си, всеки път, когато си хапваше нещо, аз исках да целуна тези хубави, съблазнителни устни. И онази суха, задължителна целувка за лека нощ пред вратата ти още повече изостри апетита ми.

Устните му почти докосваха нейните, докато говореше. Сега езикът му обходи ръба на устните й. Марни неволно простена. Ло успя да разтвори устните й. Езикът му — гладък, бърз и гъвкав — се сля с нейния. Тя му позволи това и дори отвърна със същото движение.

— По дяволите! — простена Ло, когато най-накрая се отдели от устните й. — Отдавна трябваше да направя това.

Марни отново се отдаде цяла на сладката му, влажна, топла целувка. Откликвайки на страстното и бързо темпо, което той налагаше, както и на собствените си импулси, тя го прегърна през кръста и го притисна към себе си. Той също коленичи, придърпа я още по-близо, тъй че двамата застанаха, на колене един срещу друг.

Устните му обсипваха шията й с бързи горещи целувки, а после разтвориха яката на ризата й и запечатаха дълга целувка под нея.

Марни отметна глава назад и простена името му.

— Сложи ръката си тук, Марни.

Той взе ръката й, пъхна я под ризата си и я притисна към топлата си космата гръд. С трескави пръсти започна да разкопчава копчетата на ризата й, но след това седна от удивление, защото откри, че тя не носи сутиен. Марни смутено се опита да се загърне с ризата си, но той отмахна треперещите й ръце и жадно я огледа.

Обзеха я старите страхове. И веднага се разсеяха, щом той наклони русата си глава и целуна издутината на гръдта и, като шепнеше името й с хриплив глас, който тя така често бе чувала в сънищата си.

Без да съзнава, тя леко го галеше по гърдите. Палецът й неволно докосна издаденото зърно и сякаш ток разтърси тялото му. Ло изруга през зъби и леко я ухапа по гърдата.

— Не мога да повярвам, че това се случва наистина. — Марни несъзнателно изказа на глас мислите си и проумя това едва когато Ло я притисна към себе си и прошепна, заровил лице в шията й:

— Случва се и още как. Усещам тялото ти, вкусвам го.

Неговото тяло бе като съвършено произведение на изкуството. Искаше й се да го гледа, да му се наслаждава, да го вкусва, но устните му обсипваха гърдите й с целувки в такъв бърз еротичен ритъм, че не беше възможно да се бави.

Устните му отново и отново галеха зърното на гърдата й. Със свободната си ръка Марни притисна главата му към себе си, когато устните му жадно и болезнено се сключиха около щръкналото зърно.

— Ло. — Името му се изтръгна от устните й подобно на тихо протяжно стенание.

— Знам, знам. Заболя те.

Сложи ръката й в скута си и натисна. Беше много възбуден. Марни застина на място. Той не забеляза това. Посегна към копчето на късите й панталони и след като го разкопча, свали и ципа.

Внезапното докосване на студения метал до кожата й изведнъж накара Марни да изтрезнее и най-после да разбере накъде вървят нещата.

— Не, Ло! — ненадейно извика тя и го отблъсна от себе си.

Опита се да се изправи и се удари в страничната облегалка на едно кресло.

Слисаният Ло не успя да стъпи здраво на крака и се стовари тежко върху седалката на същото кресло. После объркано се вторачи в Марни, докато тя усилено се бореше с непослушните копчета на ризата си.

— Това е безумие — каза тя с треперлив глас. — Да се търкаляме на пода във всекидневната като…

Отказа се да се бори с копчетата. Пръстите й не искаха да я слушат, докато Ло седеше така и не откъсваше очи от оголената й гръд. Единствената й възможност в случая беше да напусне стаята с колкото може повече достойнство.

Почти успя. Но когато мина покрай него, той протегна ръка, стисна я за китката и рязко я дръпна да седне между разтворените му колене.

— Ло, не бива.

— Дявол да го вземе! — изръмжа той, разтвори ризата й и притисна устни към голия й корем.

Еротичното усещане беше толкова силно, че Марни едва не загуби свяст. Притисна силно главата му към себе си, за да запази равновесие, но когато пръстите й се заровиха в косата му, движението прерасна в милувка.

Устните му бяха топли, влажни, прекрасни. И не спираха на едно място. Ло леко обхвана талията й и с устни си запроправя път надолу по корема й. Езикът му обходи пъпа й, а дланите му обхванаха задника й.

Леко покаралата му брада я боцкаше. Усещаше влажния му дъх. Зъбите му бяха остри, езикът — мек. Сладките усещания следваха бързо едно след друго. Те бяха нови, вълнуващи, все по-завладяващи.

Брадичката му докосна еластичното ръбче на долното й бельо. Той целуна ивицата по-светла кожа, оставена от ръба на бикините. Но когато устните му докоснаха тъмните косъмчета по-надолу, Марни шумно и рязко си пое дъх.

— Ло, какво правиш?

— А ти как мислиш?

Онова, което си мислеше, бе прекалено приятно, за да го опише, и прекалено скандално, за да позволи да се случи. Отмаляла от желание и любов, тя отново си наложи да го отблъсне. Този път навреме успя да се измъкне.

9.

Когато той излезе от всекидневната, тя го чакаше до входната врата. Дрехите й вече бяха в ред, но същото не можеше да се каже за чувствата й.

— Струва ми се, че е най-добре да си вървиш — хладно каза Марни.

Успя да овладее гнева си. Подобни сблъсъци не й бяха приятни, не умеете да се справя с лекота.

— Не е необходимо да ме обиждаш само защото не позволих да ме опипваш на пода във всекидневната.

— Кое те притеснява повече? Опипването или мъжът?

Ло пъхна палци в колана си и зае арогантна поза. Тя зяпна от удивление.

— За какво точно намекваш, Ло?

— Нищо, нищо — каза той и нехайно сви рамене. — Ще ти се обадя.

Понечи да тръгне, но Марни го сграбчи за ръката.

— Струва ми се, че се опитваш да намекнеш нещо. И въобще нямаш основание за това.

— Така ли? — Очите му, които само преди няколко минути я бяха гледали така нежно и страстно, сега бяха студени и изпълнени с презрение. — Защо замръзваш на място всеки път, когато те докосне мъж?

— Не е твоя работа.

— По дяволите, моя работа е. Ти си попечителка на сина ми, тъй че имам право да зная всичко за теб, дори най-съкровените ти тайни — Пристъпи по-близо и нарочно я накара да се дръпне назад. — Защо не си се омъжила?

— Никой не ми е предлагал такова нещо.

— Не се и съмнявам. Ти ще накараш всеки мъж да се вледени, щом само през ум му мине думата „секс“. Ако обичаше Дейвид толкова много, както твърдиш…

— Обичам го.

— Тогава защо не се омъжи заради него, за да има мъж в тази къща? Освен ако мисълта да спиш с мъж е толкова отвратителна за теб, че не можеш да превъзмогнеш това дори заради Дейвид. — Сините му очи се присвиха. — Не съм сигурен, че сте създали особено здравословен климат за моя син, мис Хибс.

— О, и може би в онзи замък на удоволствията, който наричаш свой дом, ти ще му предложиш много по здравословна атмосфера, особено като се има предвид че разни сладурчета като Сюзет влизат и излизат, когато си пожелаят. Колко здравословно ще се отрази на сина ти, когато разбере, че баща му има подръка бански костюми за жени с всякакви размери!

— Моят начин на живот поне е нормален.

— Отвратително нормален, полковник Кинкейд. Също така нормално беше да намекнеш, че не съм в ред само защото отказах да се търкаляме на пода във всекидневната, което за теб беше само едно вълнуващо преживяване за запълване на свободното време. — Марни млъкна и шумно си пое дъх. — Е, за твое сведение — заета съм. Тъй че напусни къщата ми заедно с мръсните си намеци за моя сексуален живот и с отегчението си, което несъмнено те е подтикнало да дойдеш тук.

Той го направи, но не и преди да подхвърли през рамо една много тънка заплаха:

— Това не е краят. В никакъв случай.

— Страхотен е, бабо. Благодаря ти.

Дейвид с благодарност прие ключодържателя, който мисис Хибс собственоръчно бе изработила през последните няколко седмици в часовете за трудова терапия. В санаториума пациентите се занимаваха по специален график. Марни беше доволна — майка й явно се чувстваше толкова добре, че можеше да участва в тези занимания, макар че някой от персонала сигурно й бе помогнал да направи ключодържателя.

— Знам, че наближава рожденият ти ден. — Говореше бавно, но съвършено ясно. — Може би тази вещ ще ти влезе в работа.

— Да. Страхотен е — заяви Дейвид. Върху пластмасовия диск с големи усилия бе изписано името му. Той го подхвърли в дланта си. — Още веднъж ти благодаря.

— Когато започнеш да караш кола, ще внимаваш, нали? — разтревожено попита мисис Хибс. — Все си мисля за Шарън.

Марни успокоително постави ръка на рамото на майка си.

— Дейвид е много съвестен, мамо.

— Ще внимавам, бабо. Мама щеше да умре от страх, ако не внимавах. Знам какви са последиците от шофирането в пияно състояние.

Мисис Хибс сякаш му повярва. Тя се отпусна на стола, поставен до леглото й — беше донесен от къщи. Той придаваше някаква нотка на домашен уют в тази иначе съвсем болнична обстановка.

— Изморена ли си, мамо? — попита Марни.

Мисис Хибс винаги с удоволствие се срещаше с Дейвид, но дори неговото присъствие в малката стая я изморяваше. Неговата младежка енергия като че ли изсмукваше кислорода наоколо.

— Малко. Но не си отивайте още.

— Дейвид, ще ме почакаш ли навън, докато помогна на баба ти да се приготви за лягане? След това можеш да дойдеш да й кажеш довиждане:

— Много добре — бързо отвърна Дейвид.

Никога не отказваше да посети баба си, но Марни знаеше, че не му е приятно да идва в санаториума. Не можеше да се примири със старостта и нейните недъзи, мрачната реалност го натъжаваше.

През следващите петнайсет минути Марни приготви майка си за лягане. Пристигна една сестра и донесе лекарствата й за вечерта. След малко приспивателното подейства и мисис Хибс се унесе в сън.

Марни отвори чекмеджето на нощното шкафче до леглото на майка си, за да прибере някои тоалетни принадлежности. Тогава видя кутията с хартия за писма, химикалката и пощенските марки. Огледа ги удивено, питайки се с кого ли си кореспондира майка й. Тя не бе помолила Марни да й донесе тази хартия за писма. Нито пък бе поискала от нея да й помага при написването им.

После ужасяващото разкритие изведнъж блесна пред очите й.

Мисис Хибс тихо похъркваше, гърдите й равномерно се повдигаха. Но дори в съня лицето й не изглеждаше спокойно. Между веждите й се бе образувала една недоволна бръчица, ъгълчетата на устните й бяха извити надолу. Тази умираща жена беше много нещастна.

Марни отиде направо в стаята на сестрите.

— Извинете — обърна се тя към дежурната сестра, — бихте ли ми казали дали майка ми е изпращала някому писма напоследък?

Сестрата се усмихна.

— Толкова се гордеем с нея. Много й е трудно да пише, нали разбирате? Понякога й трябват няколко дни, за да съчини едно писмо, но напоследък изпраща по едно писмо всяка седмица. — После забеляза тревогата, изписана по лицето на Марни, и попита: — Да не би нещо да не е наред?

— Сигурно не сте забелязали до кого са адресирани тези писма, нали?

— Не. Съжалявам. Но всъщност това не беше моя работа.

— Разбира се. Благодаря ви.

Марни се обърна и замислено тръгна по коридора.

— Ей, мамо, къде си ходила? — попита Дейвид, когато на първия ъгъл тя едва не се сблъска с него. — Отидох да кажа лека нощ на баба, но тя — Какво има?

Марни неопределено поклати глава.

— Нищо. Аз хъм, нищо. Хайде да вървим.

Щом се прибра вкъщи, тя се опита да поработи върху корицата за каталога на бижутерския магазин, но не успя да се съсредоточи. В главата й се въртяха други мисли. Не беше съвсем сигурна, но й се виждаше много вероятно майка й да е изпратила онези писма на Ло. Колкото и да се страхуваше отново да застане лице в лице с него, Марни знаеше, че той веднага трябва да бъде уведомен за това. И то в разговор на четири очи.

Захвърли четката, затвори тубичките с боите, а после се качи на горния етаж, изми се и отиде в спалнята на Дейвид. Той се беше облегнал на таблата на леглото, в скута му имаше учебник по история, а на главата му се виждаха слушалките на уокмена. Когато Марни се появи на вратата, Дейвид ги свали.

— Ъхъ?

— Трябва да свърша една работа.

Той погледна към часовника, поставен до леглото му.

— Наближава десет.

— Знам. Няма да се бавя.

— Къде отиваш? До магазина ли? Може ли аз да отида? Ще взема колата.

— Не, не отивам до магазина.

— Тогава къде отиваш? Какво се е случило, мамо? Да не е станало нещо с баба?

— Не, нищо подобно. Учиш ли?

— Да, но…

— Ако не се върна скоро, преди да си легнеш, заключи всички врати.

— Добре. — Той се нацупи. — По-добре да беше ми казала какво става.

— Нищо, за което да се притесняваш.

Тя му изпрати въздушна целувка и побърза да напусне стаята му, преди да й е задал още въпроси, на които щеше да се наложи да отговаря с лъжи.

Докато пътуваше към къщата на Ло, Марни мислено съчиняваше онова, което щеше да му каже. Искаше с няколко думи да му съобщи най-същественото. След случилото се през този ден щеше да й бъде неудобно да остане насаме с него.

Но май нямаше да й се удаде тази възможност. Щом зави по улицата, тя забеляза цяла редица коли, паркирани върху двата тротоара. Откъм къщата му долитаха гръмките звуци на музика. Ло явно имаше гости.

Първият й порив беше да се върне обратно. Новината можеше да почака. Понечи да даде заден ход, за да обърне колата, но изведнъж промени решението си.

Беше прекарала един ужасен следобед, опитвайки се да реши дали е доволна, че е прекъснала любовната игра, или съжалява за това. Не можа да работи. Бе неспокойна и раздразнителна. Денят и се бе видял доста неприятен. Дразнеше я това, че Ло явно беше преживял спокойно кавгата им и дори имаше настроение да посреща гости.

Затова Марни паркира колата си и тръгна покрай широките лехи с петунии по алеята, водеща към вратата на задния двор. Неколцина от гостите се плискаха в басейна. На подиума се тълпяха много хора.

Докато минаваше покрай тях, усети върху себе си ококорените погледи на двама каубои, всеки прегръщаше с едната си ръка по една близначка на Сюзет, а с другата надигаше кутия бира.

Групата бизнесмени, които пиеха уиски и се оплакваха от падащите цени на суровия петрол, въобще не й обърнаха внимание. Тя дочу края на някаква мръсна история за търговски пътник и една любителка на женската борба в калта.

Марни настъпи нещо мокро и хлъзгаво и погледна надолу, за да установи, че това е горнище на бански костюм. Не й се искаше да узнае откъде се е появило и къде се намира другата част на този бански.

— Госпожо?

Обърна се и видя един непознат мъж, който беше заел йогистка поза в лехата със зимзелен. Дългата му бяла и права коса бе вързана отзад с лъскава панделка, а очите му бяха като стъклени. Явно бе упоен от „тревата“, която пушеше.

— Пречите ми да гледам — тържествено й заяви той.

— О, извинете.

Марни продължи упорито да върви напред към къщата, защото Ло не се виждаше отвън.

В кухнята всички стояха прави. Група доста порядъчни на вид жени изучаваше съдържанието на купа с млечнорозов сос, всички се оплакваха от дългите часове, прекарани зад кормилото в името на това децата им навреме да бъдат откарани на различните места за спортуване и забавления. Марни ги разпозна — бяха съпруги на астронавти. Беше се запознала с повечето от тях на онази официална вечеря, на която я заведе Ло.

Една набита грубиянка с индианска прическа и обеци с формата на пречупени кръстове тормозеше рибите в аквариума с помощта на празна бирена кутия, като си тананикаше добре познатата злокобна мелодия от „Челюсти“.

А около масата група развеселени мъже говореха за полети. Марни разпозна сред тях съпрузите на онези жени, които бяха прехвърлили вниманието си от млечно-розовия сос към френския маникюр на една от себеподобните си. Тази вечер към хората от НАСА се бяха присъединили неколцина по-млади мъже с вид на военни. Всички слушаха много внимателно думите на един от космонавтите.

— … И се спусна толкова ниско — каза той и описа с ръка низходяща линия. — Искал да се приземи, но от кулата го отклонили.

— Нещо повече.

Гласът принадлежеше на Ло, който бе яхнал обратно един стол и бе скръстил ръце на облегалката му. Зад него по същия начин бе седнала някаква жена, която масажираше раменете му и току облизваше едното му ухо.

На Марни й се прииска да прекоси стаята и хубавичко да зашлеви и двамата — нещо, което направо я слиса, тъй като доскоро бе смятала, че няма никаква склонност към насилие. Само веднъж й се бе случило да напердаши Дейвид и след това плака повече от него.

— Онези проклети страхливци се опасяваха да не би да ги поопуша — с насмешка заяви Ло.

— Да ги поопушиш ли? Там имаше облаци черен дим — обади се първият космонавт. Ло сви рамене и отпи от кутията с бира, поставена на масата пред него. — Във всеки случай ей този смахнат тип се появи отново, пренебрегна всички правила и приземи самолета на косъм от останалите. На косъм. После разправяше, че слушалките му се били повредили. — Човекът възхитено заклати глава. — Никога не бях виждал подобно нещо. А какво направиха шефовете после? Мислите, че му четоха „конско“ ли? Нищо подобно! Не и на нашия Аполон. Дадоха му медал, дявол ги взел!

— Ти самият си правил и по-щури номера — обади се Ло сред избухналия смях.

— Несъмнено. — Съпругата на космонавта се появи иззад гърба му и дръпна надолу козирката на шапката му с надпис „НАСА“. — Но това беше, преди да му кажа, че ако не престане да щурее с тези Т–38, аз ще престана да щурея с него в леглото.

Тези думи накараха всички, които стояха наблизо, да се разсмеят, чуха се дюдюкания и цинични подмятания.

— Което ме навежда на мисълта, скъпи — добави тя, като се наведе и го целуна по бузата, — че трябва да си вървим вкъщи и да оставим нашите млади и неженени приятели да се забавляват истински. На мен ще ми дойде много да се забавлявам и тук, и у дома на моята възраст.

Силите около масата се прегрупираха основно, тъй като още няколко двойки се съгласиха с нея и се насочиха към вратата.

Една от съпругите на космонавтите забеляза Марни и й се усмихна приятелски.

— Здравейте! Снощи не успях да се запозная с вас. Името ми е Крие Камбъл. А това е съпругът ми Боб.

— Марни Хибс. — Някъде зад раменете на двойката Марни забеляза как реагира Ло, като чу името й. Той рязко обърна глава към тях. — Приятно ми е да се запознаем.

— Доколкото си спомням, някой каза, че сте художничка.

— Точно така.

— Много бих искал да поостана тук с вас, но ние тъкмо си тръгвахме. Може би някой друг път ще си поговорим.

— С удоволствие — каза Марни, откликвайки на любезността на мисис Камбъл.

— Снощи бях много доволна, че видях Ло с жена като вас. Веднъж и той да излезе с някоя, чийто коефициент на интелигентност е по-голям от гръдната й обиколка. Което в края на краищата ме наведе на мисълта, че и той има мозък в главата си, а не само…

— Хайде, скъпа! — добродушно се обади съпругът й и я побутна към вратата. — Ще се видим друг път, Марни.

След като те си отидоха, Ло я извика:

— Ела, Марни. Какво ще пиеш? Някой от вас, господа, няма ли да бъде така любезен да отстъпи мястото си на дамата?

— Не, благодаря.

Бузите й пламтяха от възмущение, но бе решена да издържи. Той нарочно се държеше така отвратително с нея, за да я накара да избухне. Марни нямаше никакво намерение да му достави удоволствието да я види ядосана или изплашена.

— Трябва да поговоря с теб, Ло.

Момичето, което бе седнало зад Ло на стола, се притисна още по-плътно към него и го прегърна здраво през раменете. Той с пресилено безразличие сви рамене, показвайки й колко е безпомощен.

— Както виждаш, в момента не мога да мръдна. Защо не се отпуснеш и не се позабавляваш тук? Присъедини се към гостите ми. Ти си сред приятели. Ей, чуйте всички, искам да ви представя Марни. Марни, това е — Ло се опита да си спомни нечии имена. — Това са неколцина мои приятели пилоти, с които летях днес.

— Кинкейд разправяше, че трябвало да се отърве от някакъв пушек или да умре — съобщи един от тях на Марни. Той седеше до масата и пиянски й се хилеше. — Кинкейд разправяше, че удоволствието да караш самолет е почти толкова голямо, колкото и да спиш с жена.

— Вие, момчета, не знаете кога да си затваряте устите, нали? — попита Ло с мрачна усмивка.

Но другият пилот не го слушаше. Преди Марни да успее да разбере какво става, той я прегърна през кръста със силната си ръка и я привлече на скута си.

— Кинкейд, ти ни обеща, че тук ще има много жени, но не си споменавал, че ще са от такава класа. — Пилотът сложи другата си ръка върху корема на Марни и силно я притисна към себе си, като зарови нос във врата й. — Харесвам такива дребнички мадами. Колкото са по-дребни, толкова по-добре. Когато отвън изглеждат такива малки, и отвътре са малки.

Ло рязко скочи от стола си и събори рижото момиче на пода. Втренчи смъртоносен поглед в пилота и каза с леден глас:

— Забавлението свърши.

10.

Смехът секна. Веселото настроение — също. Секна и гласът на Рей Чарлс, макар че Марни не успя да разбере как някой е намерил толкова бързо съответното копче.

Ло сякаш преряза с поглед ръцете, които прегръщаха Марни. Щом пилотът я пусна, тя се изправи на крака и се отдалечи.

Постепенно напрежението се пренесе от кухнята в двора и го заля като тъмен порой. Веселието секна. Гостите бавно се насочиха към входната врата и към колите си.

— Ло? — обади се червенокосата, която вече бе станала от пода и бе увиснала на дясната му ръка.

Той нетърпеливо я отблъсна.

— Забавлението свърши и за теб, скъпа. Тя се нацупи, врътна се и си тръгна. Но преди да мине през входната врата, вече се бе лепнала за онзи натряскал се пилот, който неволно бе обидил своя домакин.

— Откъде, по дяволите, можех да знам, че тя е толкова специална за него, а? — мърмореше той на своите по-трезви приятели, които бързаха да го избутат към вратата. Никой не изглеждаше склонен да предизвиква повече Ло.

Той хвърли сърдит поглед на Марни и излезе отвън на подиума. Тя огледа кухнята. По нищо не приличаше на безукорно чистата стая, която бе видяла миналия път. Всички свободни повърхности сега бяха отрупани с използвани картонени чинии и салфетки, с празни бутилки и кутии от бира. Една такава кутия дори лежеше на покритото с чакъл дъно на аквариума.

Марни дочу някакво дращене, приближи се до една врата и я отвори. Венера изскочи от килерчето. После се сви и се приготви за скок, като поглеждаше подозрително Марни, докато не проумя, че тя е нейната спасителка. Тогава изпълзя до нея и подуши ръката й.

— Ей, момичето ми! — възкликна Марни и я потупа по главата.

Само след няколко секунди двете станаха приятелки. И защо не, горчиво си помисли Марни. И двете ревнуваха Ло. На Марни й се искаше да изпищи всеки път, когато си помислеше за чувственото червенокосо момиче, което се бе притискало към Ло, и за неговата самодоволна усмивка.

Той се върна в кухнята и затвори плъзгащата се стъклена врата зад себе си.

— Всички си отидоха. Сега щастлива ли си?

— Нямах никакво намерение да прогонвам гостите ти. Ако беше успял да се откъснеш за малко от онази червенокоска, за да ти кажа, каквото имам да ти казвам, всички щяхте да си останете тук и да се веселите цяла нощ. Все ми е едно.

— Твърде късно. Прогони гостите ми и едва не предизвика кавга.

— Онзи пияница с мръсната уста е виновен, а не аз. Не трябваше да му обръщаш внимание.

Ло подпря ръце на хълбоците си и войнствено я изгледа.

— Извинявай. Смятах, че защитавам честта ти. Следващия път, когато някой негодник започне да прави мръсни забележки по твой адрес, ще си държа езика зад зъбите и ще те оставя да им се наслаждаваш.

Тя наведе глава и започна да масажира слепоочията си. И при други обстоятелства нямаше да й е лесно да се срещне с него. Ала сегашните бяха повече от ужасни или меко казано, неподходящи за воденето на спокоен разговор на такава опасна тема.

Ло сложи на пода купа с мексикански сос, за да може Венера да лочи от нея. Тя веднага се нахвърли върху яденето. Той се изправи и враждебно изгледа Марни.

— Е, да чуем. Кое налагаше така спешно да се появиш тук тази вечер?

Тя притеснено огледа кухнята.

— Искаш ли да ти помогна да почистиш тук?

— Затова ли изгони гостите ми?

— Не — рязко отвърна тя. — Престани с тези шеги.

— А ти престани да извърташ. Утре прислужницата ще оправи всичко. За това й се плаща добре. Та какво искаше да кажеш?

— За писмата.

Той бързо тръсна глава.

— Какво за писмата?

— Може ли да ги видя?

— Какво има? Не ми ли вярваш? Да не би да мислиш, че аз съм ги написал?

— Моля те, покажи ми ги — сухо каза тя.

— За какво ти са?

— Защото ми се струва, че знам кой ги е изпратил.

— По дяволите, какви бяха тези крясъци? Къде отидоха другите гости?

Марни мигновено се обърна. Една двойка стоеше на вратата на кухнята. Мъжът и момичето изглеждаха силно озадачени и почти голи.

Сюзет бе притиснала една хавлиена кърпа към гърдите си, а надолу се виждаха само бикините на банския й костюм. Мистерията на изгубеното горнище от бански костюм най-накрая бе разкрита. Мъжът бе завързал хавлиена кърпа около кръста си.

Марни им обърна гръб и коленичи до Венера. Махна купата с мексиканския сос и на нейно място сложи парче печено месо, което взе от един поднос.

— Какво става тук, Ло? — попита мъжът. — Ние просто отидохме в една от спалните за малко и…

— Всичко е наред. Гостите внезапно изчезнаха. Всички си отидоха.

— А къде е Мери-Джо?

— Тя си тръгна с един от пилотите.

— Какво? И ти я пусна?

— Виж какво, не съм брачен консултант, нали? — отвърна Ло, чието търпение все повече се изчерпваше. — Щом ти си се заврял в спалнята със Сузи, Мери-Джо сигурно има право да си тръгне с друг мъж. А сега изчезвайте. Имам си собствени проблеми.

Двамата затърсиха дрехите си по подиума, като междувременно мърмореха колко груби са някои хора. Ло им обърна гръб и прокара пръсти през косата си.

— Гладен съм. Искаш ли малко царевични пръчици?

Марни поклати отрицателно глава. Той пренебрегна остатъците от храната, приготвена за гостите, и си взе една купа с мюсли и прясно мляко. Тъй като на масата нямаше празно място, изправи се до нея, подпря бедра на плота и започна да яде.

— Кой ми е изпратил писмата? — попита той между две огромни хапки.

— Струва ми се, че е майка ми.

Ло мигновено престана да дъвчи, преглътна последната хапка и зяпна от удивление.

— Майка ти?!

Тя му разказа как бе намерила онази хартия за писма в нощното шкафче.

— Майка ми няма такива роднини, на които би могла да пише. Освен това, откакто получи удара, й е много трудно да пише. — Марни млъкна и разпери ръце. — Ако можех да видя писмата, щях да разбера дали тя ги е написала или не.

Той остави купата и отиде до едно вградено бюро. Писмата бяха в най-долното чекмедже — шест на брой, стегнати с черно ластиче. Ло подаде пакета на Марни. Тя махна ластичето и внимателно огледа написаното върху пликовете, после извади съдържанието на два от тях.

— Е? — попита Ло, който отново бе започнал да яде.

— Не прилича на обичайния й почерк, но след удара тя пише така и хартията за писма е същата като онази, която намерих. Сигурна съм, че тя ги е писала. Точно така се изразява обикновено.

Съвсем отмаляла, Марни бавно седна на един от столовете до масата. След като прочете всички писма, вдигна поглед към Ло. Той се наливаше с портокалов сок направо от гарафата, която бе извадил от хладилника.

— Не знам какво да кажа, Ло. — През целия си живот не бе се чувствала толкова неудобно. — Просто не вярвам, че майка ми е способна да извърши такова нещо.

Той се тръшна върху един стол срещу нея от другата страна на масата.

— Доколкото си спомням, ти ми каза, че тя не знаела кой е бащата не Дейвид.

— Не знаеше.

— Явно е знаела.

— Явно е знаела — отчаяно повтори тя. — Сигурно го е научила отдавна. Може би през цялото време е подозирала, че ти си бащата, а после, когато Дейвид порасна и започна толкова много да прилича на теб. Лицето ти се появява навсякъде след полета със совалката.

Положението беше толкова унизително, че Марни не смееше да го погледне в лицето. Но събра смелост и вдигна очи.

— Съжалявам, Ло — рече с дрезгав от вълнение глас. Той се облегна назад на стола си и почеса Венера зад ушите. Тя с окаян вид бе опряла муцуна на коляното му, сякаш усещаше, че темата на разговор е толкова неприятна. После погледна Марни с тъжните си кафяви очи.

— Ти не си виновна, Марни — каза Ло. — В никакъв случай не бих могъл да те смятам за виновна.

— Веднага ще говоря с нея за тази работа.

— Недей. Тя е болна. Как би могла да ми навреди? Не е някоя опитна изнудвачка. За мен е истинско облекчение да разбера, че не ме преследва някоя истинска изнудвачка.

— И аз изпитах облекчение, като разбрах, че няма никаква реална опасност за Дейвид.

Той унесено продължаваше да си играе с ушите на Венера.

— Знаеш ли, по някаква странна причина тя навярно е искала да бъде разкрита. Иначе нямаше да напише адреса ти на пликовете.

— Но защо изобщо го е направила? — риторично попита Марни. — След смъртта на Шарън и на татко тя стана много скептична. Настроението й съвсем не беше добро. Но никога не е била злобна.

— Сигурно смята, че е дошло време да си получа заслуженото.

— Да, нали по-рано говорихме за отговорността — замислено произнесе Марни.

— Точно така. — Двамата помълчаха известно време. Най-накрая Ло каза: — Това е отвратително нещо, Марни, но аз съм доволен, че стана така.

— Защо?

— Заради Дейвид.

Устните и пресъхнаха.

— Какво имаш предвид?

— Ужасно е да си помисля, че можех да преживея целия си живот, без да знам за него.

Той й хвърли един мрачен и изпитателен поглед и тя имаше ясното предчувствие, че онова, което се готви да й каже, няма да й бъде много приятно. И се оказа права.

— Мисля, че му го дължа, както и на себе си — ние с Дейвид трябва да се виждаме от време на време.

Марни облиза устните си.

— Искаш да кажеш…

— Искам да кажа, че би трябвало да се срещаме редовно и то колкото е възможно по-често. Да се опознаем. Да си прекарваме смислено времето. Навярно той би могъл понякога да нощува и тук.

Най-ужасните й кошмари се превръщаха в реалност. И това ставаше в тази разхвърляна кухня, сред разни боклуци и остатъци от храна. От деня, когато Ло Кинкейд отново се появи в живота й, тя очакваше, че този момент все някога ще настъпи.

— Да си прекарвате смислено времето ли? — насмешливо го имитира Марни. — Някой ден сигурно си хванал част от шоуто на Фил Донахю и оттам си научил това изразче, защото съм сигурна, че нямаш представа какво значи баща и син да прекарват смислено времето си.

— Ей, почакай.

— И каква е вашата представа за смислено прекарване на времето, полковник Кинкейд? — попита тя и стана от стола си. — Някоя оргия? Шумни купони всяка вечер, на които Дейвид да кани приятелите си?

— Знам, че онова, което се случи тук тази вечер, ти изглежда ужасно, Марни, но…

— Дяволски си прав!

— Е, добре, имах гости — извика той. — И според твоите строги морални принципи нещата малко излязоха от контрол.

— Ето още една дума, чийто смисъл не проумяваш — морал. И бих казала, че изразът „нещата малко излязоха от контрол“ съвсем бледо представя пушенето на „трева“, пиянството, полуголите момичета и откритите съпружески изневери.

— „Трева“ ли? Кой е пушил „трева“?

— Някакво престаряло хипи с бяла коса.

— Не познавам никакво престаряло хипи с бяла коса.

— Тогава този човек е бил поканен от някой друг или просто случайно е влязъл. Аз само знам, че не беше плод на моето въображение.

— Не ми е известно нищо за никаква „трева“.

— Добре, зарежи тази работа. И останалото е достатъчно лошо. Не бих искала около Дейвид да се навъртат разни неандерталци, които подмятат отвратителни неща на жените, както твоят приятел.

— Онзи пилот не ми е приятел. За бога, едва днес следобед се запознах с него. Надпреварвали сме се.

— С неизпробвани самолети?

— Да, и какво от това?

— Акробатика във въздуха? Опасна работа, нали?

Той смутено се размърда.

— Аз съм пилот, летя.

— Ти рискуваш, Ло! — извика тя. — През онова лято, когато се запознахме, за теб голямото предизвикателство беше да се научиш да управляваш скейтборд. Толкова много рискуваше с това проклето нещо, че направо не можех да те гледам. И все още обичаш да рискуваш, правиш го всеки път, когато караш кола по някоя магистрала, всеки път, когато караш реактивен бомбардировач. Просто си една луда глава и нищо повече.

— Дявол да те вземе! — Той така бързо скочи от стола си, че Венера се дръпна до стената и уплашено се сви там. — Аз не съм само летец, аз съм и учен.

— Въпреки това се смяташ за безсмъртен. Поемаш всички рискове, които се изпречат на пътя ти и продължаваш да търсиш нови.

— Какво общо има това с желанието да прекарвам по малко време със сина си?

— Не искам Дейвид да те обикне, а после да разбиеш сърцето му, като решиш да се изфукаш пред приятелчетата си и да не се върнеш от някой полет с реактивен самолет. Не искам да те загуби като…

— Като какво?

Тя разтреперана си пое дъх и побърза да се поправи, защото едва не изтърси: „Като мен“.

— Дейвид е много чувствително момче с бъдеще. А за теб бащинството е поредното предизвикателство.

— Грешиш — решително заяви той.

— Може би ще ти бъде приятно с него в началото, докато се отегчиш, и много скоро ще започнеш да си търсиш нова играчка и ново другарче в игрите. А тогава какво ще стане с Дейвид?

Марни заканително размаха пръст пред гърдите му.

— И ако си мислиш, че след онова, което видях тук тази вечер, ще позволя на моя син да спи под този покрив, много се лъжеш, полковник Кинкейд. Ти дори не знаеш как трябва да нахраниш кучето си, да не говорим за едно момче. А онази гадина уби една от най-хубавите ти рибки!

Тя почти успя да стигне до стъклената врата, но Ло я изпревари. Хвана я за лактите и я дръпна към себе си.

— Какво си обичала и загубила, Марни?

— Какво? — задъхано попита тя.

— Кого си обичала и загубила?

— Не разбирам за какво говориш.

— Много добре разбираш. Някой е разбил сърцето ти. Някой мъж. Затова ли ти е толкова трудно да разкриеш чувствата си? Навярно някоя изгубена любов е причината да се страхуваш да се сближиш с хората?

Опасявайки се, че той може да прочете истината в очите й, Марни се изтръгна от ръцете му и отстъпи назад.

— Какво ли знаеш ти за човешката близост?

— Явно не е много — каза той. — Но смятам да науча повече. И то скоро. И то с помощта на някой, когото непрекъснато наричаш твой син, а той всъщност е мой.

С тези думи войната бе обявена. Те изпълниха с ужас сърцето на Марни, но тя се постара да скрие това. Тръгна си с високо вдигната глава, като го остави в разхвърляната му кухня.

11.

Ло погледна в огледалото за обратно виждане и забеляза, че нейната кола се приближава. Тогава се измъкна от поршето и я пресрещна на алеята. Зад слънчевите очила лицето й изглеждаше дребно и бледо. Прииска му се да я прегърне. Не го направи. Почти винаги, щом я видеше, изпитваше желание да я закриля. Той вече би трябвало да знае — особено след като снощи бе имала куража да прекъсне онази оргия, — че дързостта на тази дама е обратно пропорционална на размерите й.

— Какво искаш, Ло?

— Няма ли да кажеш първо едно „здрасти“? — Каменно мълчание. — От половин час те чакам да се прибереш. Нима не заслужавам да ми кажеш поне едно „здравей“?

— Какво искаш?

Значи този подход нямаше да свърши работа. Може би малко повече откровеност щеше да е на място.

— Да бъдем приятели. Къде е лулата на мира?

— Никак не е смешно.

Ло с досада прехапа ъгълчето на устните си, съзнавайки, че ако сега избухне, това ще провали намеренията му, поради които бе решил да направи това изненадващо посещение. Не биваше да влиза в спорове.

„Тя сигурно няма никакви жлези“ — злобно си помисли той. Това би обяснило защо неговият подход към жените — винаги така успешен — при нея не вървеше.

— Искаш ли да ти помогна да внесеш тези неща?

Задната седалка на колата й бе затрупана с пакети с хранителни продукти и материали за рисуване. Тя се позамисли, преди да се съгласи с неохота.

— Щом вече си тук, още един чифт ръце няма да е излишен. Явно в космическия център нямате нито един часовник — каза Марни, докато двамата вървяха по пътеката към задната врата.

— Все още поправят транжора. Обясних на шефовете, че трябва да уредя един личен проблем. Къде е ключът ти?

Ло подпря една кесия с хранителни продукти на коляното си, за да може да отключи вратата. Тя влезе първа.

— Сложи нещата на масата. После ще разопаковам всичко.

— Сега ще свършим тази работа. Иначе сладоледът ти ще се стопи — каза Ло, като свали слънчевите си очила и надникна в една от кесиите. — Швейцарските бадеми? Това е любимият ми сладолед.

— И на… — Марни усети, че се усмихва и се обърна с гръб. — И на Дейвид.

Тя изчезна в съседната стая, за да остави там материалите за рисуване. Когато се върна в кухнята, той вече бе изпразнил няколко кесии и бе подредил съдържанието им на плота до мивката.

— Ло, аз ще свърша тази работа по-късно.

Но той бе решил днес да не й позволява да влезе под кожата му. Спокойно вдигна пред очите й пластмасово шишенце с освежител за уста.

— Къде?

— На горната лавица — отвърна тя с примирена въздишка. — Сложи ей тук всичко, което е за горната лавица. — Марни потупа единия ъгъл на плота.

— Добре.

Двамата подреждаха покупките, потънали в мълчание. Нейното можеше да се нарече враждебно.

Той продължаваше да изпразва кесиите. Тя поставяше покупките в различните чекмеджета. Беше му приятно да наблюдава пестеливите й и плавни движения, характерни за една истинска жена. Тя се навеждаше и пресягаше, приклякваше и се обръщаше, отваряше вратички и чекмеджета и ги затваряше с едно движение на бедрото си — нещо като балет, който му се видя очарователен.

Подгъвът на дънковата пола стигаше до средата на коленете й. Когато се навеждаше или се повдигаше на пръсти, за да достигне някоя полица, Ло имаше удоволствието да зърне гладкото й оголено бедро. Марни носеше и доста широка риза, чиито долни краища бяха вързани отпред на кръста. И под нея май нямаше нищо друго. При мисълта за гърдите й под меката памучна материя той усети как настръхва.

Ло кимна към бутилките с газирана вода, които тя подреждаше в хладилника.

— Мога ли да получа една?

Усещаше, че прекалява. Марни не бе омекнала ни най-малко. Накипяло й е заради снощи, мислеше си Ло. Тя пусна няколко ледени кубчета в една чаша, отвори бутилката и му наля. Подаде му я с рязко движение и част от пяната се разплиска върху ръката му. Ло я облиза.

— Благодаря.

Марни скръсти ръце на гърдите си и се обърна към него.

— А сега, след като прибрахме покупките и след като си получи питието, ще ми кажеш ли по каква работа си дошъл, та да мога и аз да отида да си гледам моята?

Той отпи от чашата си. Като я гледаше изпитателно, каза:

— Тази сутрин се свързах с моя адвокат.

Марни не каза нищо, не помръдна, но реакцията й беше бурна и биеше на очи. Очите й, които изглеждаха тъжни и разширени, се разшириха още малко. Бледото й лице стана още по-бледо. Облиза устните си и захапа долната.

Искаше му се да я докосне, но не смееше. Страхуваше се, че тя или ще започне да дращи и хапе, или ще рухне. Можеше да стане и едното, и другото.

— Седни, Марни. Нека да поговорим разумно — тихо предложи той. — Моля те.

Тя кимна и разсеяно се отпусна на най-близкия стол до масата. Ло си помисли, че дори да беше покрит с пирони, тя едва ли щеше да забележи това. Остана прав и се приближи до вратата. Впери поглед навън през прозореца с изглед към задния двор и за първи път забеляза, че там има отделно построен гараж. Над входа му беше закачен баскетболен кош. Явно бе осигурила за Дейвид всичко, което беше във възможностите й. Както изглеждаше, съдбата винаги се усмихваше на едни, а на други винаги се цупеше. Марни беше от последните. Вече бе получила своя дял от човешката мъка, стигаше й толкова. Искаше му се да намери някакъв безболезнен начин да й съобщи това. Но въпреки прекараната безсънна нощ, не бе успял да го измисли.

— Попитах моя адвокат какво да направя, за да можем и двамата да бъдем попечители на Дейвид.

Чу се нещо като тихо скимтене, но когато Ло се обърна, тя бе притиснала устните си с ръка.

— Той ми каза, че ще е много трудно да го постигна, ако ти се противопоставиш, но все пак не е невъзможно. Надявам се, че няма да имаш нищо против.

Очите й вече не бяха тъжни, а мятаха мълнии.

— Винаги ли мислиш само за себе си, Ло?

Той наведе глава и впери поглед във върховете на обувките си.

— Сигурно смяташ, че това е позволен удар. Но ме улучи малко под кръста.

— Не мога да си позволя да съм добра. Ако не се боря с теб, и то с непозволени средства, ти ще съсипеш живота на Дейвид.

Ло с един скок прекоси кухнята и седна срещу нея.

— Как така ще съсипя живота му, след като смятам да стана част от него? Всяко момче има нужда от баща.

— Той досега не е имал нужда от баща.

— Откъде знаеш? Може би не го казва гласно, за да не нарани чувствата ти.

Ло разбра, че е спечелил точка, защото тя потъна в мълчание.

— Знам, че онова, което видя снощи, те кара да ме смяташ за много лош човек, но бих искал да ти обясня някои неща.

Марни продължаваше да мълчи, но вдигна поглед към него. Той се помъчи да не обръща внимание на мълчаливия укор в очите й.

— Бях ужасно вбесен заради онова, което се случи вчера тук. — Беше доволен, че думите му я накараха да се смути. Тя се размърда неспокойно на стола и притеснено стисна ръце в скута си. — Не исках да спра, Марни. Не исках ти да ме спираш. Исках да продължавам, докато…

— Ло, недей.

— Докато проникна в теб и стигнем върха.

Марни скочи от стола и тръгна към стаята си. Той я последва. Когато влезе след нея, тя се бе облегнала на статива, стискаше го здраво и бавно се полюляваше напред-назад.

Щом чу стъпките му, рязко се обърна и остана с лице към него.

— Значи излиза, че за всичко, което се случи, съм виновна аз, така ли? — попита, като притисна ръка към гърдите си.

— Така излиза — насмешливо отвърна той. — Ще ме изслушаш ли най-после? — попита натъртено, като усещаше, че губи търпение. — Бях ужасно отчаян. Искаше ми се да преобърна всичко с главата надолу. Искаше ми се да се напия и да, разбира се — да чукам някоя още преди да си отидат гостите. Но когато всички се събраха, започнах да се оглеждам и да си мисля колко са повърхностни някои от тях. Повечето бяха разни досадници и пилоти, които се правеха на герои. И тогава ми хрумна, че аз съм по-лош от всички. Веселото ми настроение се изпари дълго преди да се появиш ти. Исках да остана сам, за да мога да размисля, но както видя, вече нямах такава възможност. Реших да изтърпя гостите и да се забавлявам колкото мога. Тогава се появи ти, страшна като неизбежното възмездие. А когато ме попита какво знам за човешките отношения, сякаш ме прониза с куршум между очите. Проумях, че не знам много. Никога не ми е било необходимо. — Млъкна, за да подсили ефекта от думите си. — Бих искал да променя това.

— Искаш да се захванеш с Дейвид, да го използваш като опитно зайче, за да играеш новата си роля. — Тя подпря ръце на хълбоците си. — Наистина ли мислиш, че съм толкова глупава, та да се хвана на тези приказки за твоето нравствено прераждане? Ти си умираш да бъдеш полковник Кинкейд — героят на НАСА.

— Добре, права си. Да, така е. Много труд съм хвърлил, за да постигна това. И се гордея с постигнатото.

— И какво ще отговориш, когато хората те попитат кой е Дейвид? Като какъв ще им го представиш?

Тъкмо този въпрос Ло си бе задавал много пъти. Сега се постара да отговори откровено на Марни:

— Още не знам. Много ще зависи от самия Дейвид.

— Дейвид никога няма да има шанс да решава сам. Много хубаво говориш, полковник Кинкейд, но никога няма да се промениш. Ако бях се сетила, че ще ти хрумне да направиш Дейвид част от живота си, щях да те излъжа, когато ме попита дали е твой син.

— А сега кой е егоистът, Марни? Ти май се страхуваш, че ако той ме опознае, ще започне да ме харесва повече от теб.

— Не е вярно! Дейвид ме обича и знае колко много го обичам аз.

— И това няма да се промени, независимо как ще се развият нашите отношения, нали така?

Ло я бе притиснал в ъгъла, но това бе незначителна победа и не го радваше. Навярно защото крехките черти на лицето й като че ли се разкривиха. Но тя съвсем не бе победена и зае по-твърда позиция.

— Колкото и да ме заплашваш с разни адвокати, Дейвид е мой син и по закон, и от морална гледна точка — каза тя, като се удари по гърдите със смешното си малко юмруче. — Аз ще се боря до последен дъх, за да го задържа при себе си, Ло.

— Надявах се да проявиш малко разум. Трябваше да се досетя, че ще стане така.

— Прав си. Трябваше да се досетиш. Отсега нататък ме смятай за свой враг. Наистина ли очакваше да падна на пода и да се преструвам на умряла, докато ти заплашваш да отнемеш най-важното нещо в живота ми?

Ло прекоси стаята и притисна Марни в ъгъла до ръба на работната маса. Наведе се над нея, като лицето му почти докосваше нейното, и прошепна:

— Струва ми се, че точно там е проблемът. В живота ти няма равновесие. Дейвид не би трябвало да е най-важното нещо в него.

— Не съм казала, че той е единственото важно нещо в живота ми. Трябва да се грижа и за майка ми. Имам работа.

— А ти самата? Не заслужаваш ли нещо повече? Ами развлеченията? Ами секса?

— За теб те са на първо място.

— Не е необходимо да са на първо място. Но ми се струва, че напоследък съвсем си забравила за тях.

— Защо мислиш така? Защото не се умилквам около теб, не мъркам и не се завирам в теб като разгонена котка?

— Опитай. Може да ти хареса.

— Отвратителен си.

— Не съм отвратителен, Марни, а нормален. О, ти си имаш всичко необходимо — каза Ло, като огледа гърдите й. — Всичко ти е на мястото и оказва въздействие. Вече направих пробен полет, нали си спомняш?

Тя се опита да го отблъсне. Но Ло отново я притисна до масата.

— Не искаш да се отпуснеш и да оставиш тялото си с пълни сили да се радва на живота. Защо? Защото някой тип те е измамил и те е накарал да намразиш всички мъже ли?

— Престани!

— Какво направи той, Марни? Замени те с друго момиче? Изостави те пред олтара? Или не можа да преглътне преданата ти любов към Дейвид? Какво ти направи, та всеки път, когато те докосне някой мъж, ставаш студена като лед? — Забеляза, че Марни е онемяла от гняв и реши да използва докрай това преимущество. — Според мен всеки съд в Тексас ще реши, че за Дейвид е по-добре да живее с един баща, който се наслаждава малко повечко на живота, отколкото с леля си, която се държи като стара мома и се страхува от живота.

Ло я дръпна към себе си, гневно целуна устните й и изхвърча навън. Когато стигна до колата си, подпря се на нея и руга в продължение на цели шейсет секунди. Какво имаше в тази жена, та го караше да се показва откъм най-лошата си страна?

12.

Марни се чувстваше като пребита. Притисна с ръце стомаха си и се наведе леко напред, сякаш изпитваше непоносима болка.

Той не можеше да и отнеме Дейвид. Не можеше.

От гледна точка на закона нямаше на какво да разчита. Всеки можеше да види, че Дейвид притежава здрав дух и здраво тяло. Никога не бе страдал от липса, на грижи, нито от грубо отношение. Дейвид пръв щеше да свидетелства в нейна полза, макар че само при мисълта за такова нещо направо й призля.

Ло непременно щеше да се вразуми и да разбере, че е за предпочитане да остави нещата такива, каквито са. Нямаше да се съгласи да подложат Дейвид на мъчителен разпит в съда, нали така? Той беше нахакан и самодоволен, но не и жесток. Пък и битката в съда можеше да се окаже съвсем излишна. Ако Дейвид научеше кой е Ло, можеше да предпочете да живее с баща си. Едва ли беше в нейните възможности да предотврати подобно нещо. Тя самата не би посмяла да наложи правата си на попечителка, като пожертва щастието на Дейвид.

В главата й упорито се въртеше най-неприятният въпрос: Длъжна ли бе да каже на Дейвид истината за Ло?

Толкова бе погълната от мислите си, че телефонът иззвъня няколко пъти, преди тя да осъзнае това. При петото позвъняване Марни вдигна слушалката.

— Ало? О, да, здравейте, мистър Хауард. Как сте?

— Много добре. А вие?

— И аз съм добре.

— Мис Хибс, комисията бе много впечатлена от вашия проект.

— Благодаря. Радвам се да го чуя. — Марни зачака да чуе и останалото.

— Но въпреки това предпочетохме друг проект за телефонния указател.

— Разбирам.

Пред очите й като че ли се спусна черна завеса и закри светлината и надеждата.

— Не съм в състояние да ви опиша колко трудно ни беше да вземем решение.

— Оценявам това.

— Може би в бъдеще…

— Благодаря ви, мистър Хауард, благодаря ви, че ми се обадихте и ми съобщихте решението си. Дочуване.

Тя прекъсна разговора и по този начин отхвърлянето на проекта й беше по-малко болезнено и за двамата. Поседя така, взирайки се някъде в пространството, а после направи нещо, което много рядко си позволяваше — избухна в плач.

— Мамо? Къде си?

Когато Дейвид се прибра у дома, очите й все още бяха зачервени и подути от плач. Той се върна по-късно от обикновено, защото бе ходил на гости у свой приятел. Марни беше в кухнята и приготвяше вечерята, когато той влезе и хвърли на един стол чантата с учебниците си и сака със спортните си принадлежности.

— Здравей.

— Здрасти. — Тя се постара гласът й да прозвучи весело и прекали. Прозвуча фалшиво. — Как мина училището?

— По история изкарах деветдесет и осем.

— Страхотно. Вземи си чаша — каза тя, когато опитът му да пие студена вода направо от стъклената кана, която извади от хладилника, й напомни за баща му.

— Струваше си да опитам. — И тази усмивка бе наследил от баща си. Но усмивката изчезна от лицето му, щом Марни се обърна към него. — Какво има, мамо?

— Нищо.

— Да не си плакала? Заради баба ли?

— Не. Сутринта говорих с нея и ми се видя доста замаяна от лекарствата, но иначе е добре. — С помощта на дълга вилица тя обърна месото в тигана. — Моля те, сложи масата. За вечеря имаме пържено пиле. Почти е готово. Щом направя соса…

— Мамо, престани да ме будалкаш, все едно че съм малко дете, а?

Гневът му бе оправдан. За последен път я бе видял да плаче, когато двамата наблюдаваха по телевизията съобщенията за катастрофата на „Челинджър“. Тя не се изненада от това, че Дейвид, на свой ред, се разстрои, като видя подпухналото й от плач лице.

Не беше вече малък и Марни не можеше с лека ръка да пренебрегва страховете му. Когато тя се тревожеше за нещо, и той се тревожеше. Щеше да се разстрои, дори да се изплаши, ако Дейвид пренебрегнеше чувствата й.

Като си призна, че е била несправедлива, Марни намали котлона, за да не прегорят пилешките котлети.

— Обади ми се мистър Хауард. Няма да получа онази поръчка за телефонния указател.

— Дявол да го вземе!

— И аз така казах — заяви тя с крива усмивка. — Но това е положението. Решението им е окончателно и няма смисъл да се вайкам. Следващия път ще трябва да поработя по-упорито.

— Те нямат вкус! — възкликна верният Дейвид. — Ти си най-добрата.

— Благодаря ти — рече Марни и посегна да го погали по бузата. — Доволна съм, че ме оценяваш така високо.

— Ами сега нещо ужасно ли ще се случи? Означава ли това, че ще бъдем бедни?

— Не, скъпи — каза тя и тихо се засмя. — Няма да бъдем по-бедни от обикновено. Просто се канех да направя нещо много специално за шестнайсетия ти рожден ден, но сега няма да имам тази възможност.

— Няма нищо. Не се притеснявай за това. Изплаши ме. Помислих, че се е случило нещо ужасно.

Марни му се усмихна нежно.

— Ти си страхотно хлапе, знаеш ли?

Сълзите отново напираха под клепачите й, затова се извърна към печката.

— Ло идвал ли е днес?

Тя побърза да се овладее. Дейвид седеше до масата и въртеше в ръка чифт тъмни очила. Марни не беше ги забелязала. Беше безсмислено да го лъже. Пък и напоследък често й се бе случвало да лъже и това никак не й харесваше.

— Да, той хъм се отби.

— Защо?

— Защо ли? — Сви рамене и леко се усмихна. — За да каже здрасти. Помогна ми да внеса покупките, изпи една сода и си тръгна. Съвсем не бе дълга визита. — Марни застана до мивката и се зае да мие листа от маруля. — Какъв сос искаш към салатата си тази вечер?

— Да не би да имаш любовна връзка с него?

— Какво?

Този неочакван въпрос почти я извади от равновесие. Не искаше да обиди Дейвид, като го излъже. Изражението на лицето му бе прекалено сериозно. Затвори чешмата, избърса ръцете си и свали тигана от печката. Вечерята можеше да почака. Чувствата на Дейвид винаги бяха на първо място.

— Разбира се, че не е така, Дейвид.

— Аз не бих имал нищо против.

— Знам. Той ми каза какво си му прошепнал онази вечер, когато излизахме двамата. Искрено казано, бях направо шокирана.

— Достатъчно съм голям, за да разбирам от секс и разни такива. Вие с Ло сте възрастни хора, отдавна сте пълнолетни.

— Оценявам твоите широки възгледи, отнасящи се за сексуалния ми живот, но в случая това не е най-важното. Ние с Ло не сме любовници.

— Ами приятели ли сте?

— Не би могло да се каже и така. Ние сме просто познати.

— Тогава защо той изведнъж пристига тук по обяд? Защо ти посред нощ решаваш, че трябва да излезеш по някаква много спешна работа? По-рано никога не си го правила. Щом сте заедно, вие си хвърляте едни такива странни погледи. Ти си толкова напрегната, като че ли все се страхуваш да не кажеш нещо не на място.

— Сигурно се притеснявам в негово присъствие, защото той е такава известна личност.

— По-рано не те притесняваше ничие присъствие.

— Той е първата знаменита личност, с която се познавам.

Думите й прозвучаха така фалшиво, че тя никак не се учуди на скептичното изражение, което се изписа върху лицето на Дейвид.

— А какъв е този малък белег на шията ти?

— Какво? — възкликна Марни и машинално посегна да прикрие шията си. — Нещо ме е ухапало.

— Не е вярно, мамо — нетърпеливо възрази Дейвид.

Марни виновно сведе очи.

— Добре де, той ме целуна. Но нищо повече.

— Не съм ядосан. Казах ти, че нямам нищо против. Бих искал просто да сме наясно.

— Е, сега знаеш. — Той я погледна изпитателно и пръстите му бързо-бързо забарабаниха по масата. Марни разбра, че няма да се съгласи да сменят темата на разговора. — Какво друго има, Дейвид? Нещо ти тежи.

Той се размърда неспокойно. Прочисти гърлото си. Почеса се по главата.

— Ами Ло, той ли е нали разбираш, той ли е моят баща?

Марни бе зашеметена от удивление и мъка. Имаше чувството, че ще припадне. Олюля се леко, затвори очи и напипа облегалката на близкия стол.

— Той ли е?

Когато отвори очи, Дейвид продължаваше да я гледа изпитателно. Марни заобиколи стола, за който се държеше, за да не падне, и предпазливо седна, сякаш ако се движеше по-бързо, щеше да разкрие тайната. Впери поглед в момчето, което много скоро щеше да стане мъж, за което се бе грижила от деня на раждането му. Някои епизоди от живота му бързо се мярнаха в съзнанието й, ясни като снимките в албума им. За няколко мига паметта й възпроизведе най-важното от съвместния им живот — понякога бяха весели, друг път — тъжни, понякога се държаха глупаво, друг път се справяха със загадките на живота, понякога се прегръщаха и много рядко се бяха карали.

Трябваше да го утешава след филма „Бамби“ и да му се скара, задето се хилеше в църквата и дъвката му падна в дискоса. Спомни си какъв ужасен страх бе изпитала, когато той за първи път замина за цяла седмица на бойскаутски лагер и как сияеше от гордост, когато завърши началното училище и обявиха, че е пръв по успех. Може би и тя бе допринесла малко за неговото израстване. Но истинският принос Дейвид да бъде такъв, какъвто беше, принадлежеше на друг човек — висок, рус, атлетичен, природно надарен, роден победител.

— Да, Дейвид. Ло Кинкейд е твоят баща.

От гърдите му се откъсна тежка и продължителна въздишка, която подсказваше колко много е бил напрегнат. Трябваше му малко време, за да възприеме истината, после попита:

— Ти ли си моята майка? Искам да кажа, истинската ми майка.

— Не — отвърна Марни и кротко поклати глава. — Аз съм само с петнайсет години по-голяма от теб, нали си спомняш?

— Едно момиче от нашия клас забременя миналата година.

— Е, с мен не се случи такова нещо. Ло — тя млъкна и с труд преглътна. — Ло предпочете Шарън пред мен. Тя беше по-възрастна, по-зряла. В неговите очи аз все още бях дете.

— Разкажи ми за това.

— Знаеш почти всичко. Шарън забременя с теб през лятото. Срещнахме Ло на плажа.

Марни му разказа накратко за случилото се преди близо седемнайсет години на Галвестънския плаж. Когато свърши, Дейвид попита:

— Какво го е накарало след толкова време изведнъж да поиска да ме види?

Очите му святкаха враждебно и малко изплашено. Тя се пресегна праз масата и взе ръката му в своята.

— Ло не знаеше нищо за теб. Трябва да ми повярваш. Дори за майка ти беше забравил.

Марни набързо му разказа за писмата.

— Значи баба му е казала?

— Да.

— Защо?

— Едва вчера открих, че тя е изпратила тези писма. Все още не съм имала възможност да говоря с нея за това. Но то е без значение, нали така? Ло знае за теб. Това е важното.

— Защо ти не си му казала, мамо?

Тя се дръпна назад и рязко си пое дъх.

— Има толкова много причини за това, Дейвид. Той си живее своя живот. Ние — нашия. Нямаше да е лесно да се промени това. — Марни го погледна изпитателно. — Обвиняваш ли ме за това, че не съм се свързала с него? Трябваше ли да го направя?

— Ами да, струва ми се.

Този откровен отговор го накара да се почувства неудобно. Той се размърда притеснено на стола си. На Марни й стана мъчно.

— Аз нося пълна отговорност за решението си — каза тя. — Баба ти се е досетила, че Ло е твоят баща, но аз единствена освен Шарън знаех истината.

Очите й го молеха да прояви разбиране.

— Той беше ерген. Очакваше го блестящо бъдеще. Аз се страхувах. Най-много се страхувах от това, че ще се откаже от теб, Дейвид…

— Така ли стана? — Макар че гласът му бе започнал да мутира, сега той й се стори някак по детски крехък и уязвим. Сърцето й се сви.

— Не се ли досещаш?

Ъгълчетата на устните му потрепнаха, а после се разтегнаха в искрена усмивка.

— Струва ми се, че той ме харесва. Поне малко.

— Той те харесва страшно много.

Дейвид стана от стола си и започна безцелно да снове из кухнята, като току докосваше добре познатите му предмети наоколо, сякаш ги виждаше за първи път.

— Не мога да повярвам. Винаги съм се питал кой е баща ми, но Ло Кинкейд — Божичко! — прошепна той и прокара пръсти през косата си. — Аз, аз това е толкова страхотно, че не мога да повярвам. — Усмихна се глуповато. — Почакай да видиш какво ще стане, когато момчетата научат. Онзи ден след мача всички разправяха, че страшно много си приличаме. Ти мислиш ли, че си приличаме, мамо?

Той с нетърпение очакваше отговора й и се засмя до ушите, когато тя каза:

— Като две капки вода.

— Може ли да му се обадя? Може ли да му кажа, че знам?

— Аз…

— Моля те! Ти така и така се канеше да ми кажеш, нали? Или той щеше да ми каже, нали?

— Сигурно в края на краищата, но…

— Тогава ще му се обадя веднага и ще му кажа, че не е необходимо да го прави. Че вече съм се досетил сам. Съгласна ли си, мамо? А?

Нещата много бързо се изплъзваха от ръцете й. Тя не можеше да се справи. Не бе в състояние да направи каквото и да било. Но Дейвид я гледаше така развълнувано и напрегнато, че нямаше сърце да му откаже.

— Да, всичко е наред.

Той изкрещя от радост и се втурна към телефона.

— Кажи ми телефонния му номер.

— Не го знам. Ще трябва да го потърсиш.

Усмивката му помръкна.

— Хващам се на бас, че е поверителен. — Дейвид грабна телефонния указател. — Ето тук има един Лорънс Джошуа Кинкейд.

— Това е той.

— И моето бащино име е Джошуа.

Тя кимна мълчаливо, страхувайки се, че ако се опита да проговори, гласът ще й изневери. Когато дойде време да кръстят бебето, родителите й бяха избрали името Дейвид. Шарън се отнесе с безразличие. Марни си бе спомнила цялото име на Ло и се бе постарала новороденото да получи поне това от бащата.

Ло не беше обърнал внимание на трите имена на Дейвид, изписани върху кръщелното свидетелство, което бе прикрепено към албума със снимките. А тя не му го посочи, защото се страхуваше, че това ще му даде известни права върху бъдещето на сина му.

— Здрасти хъм Ло! — каза той в телефонната слушалка. — Обажда се Дейвид. Нали се сещаш, Дейвид Хибс? — Настъпи кратка пауза. — Не, тя е добре. Тук е, до мен. И тя ти казва „здрасти“. Изпраща ти поздрави — обърна се Дейвид към Марни.

— Благодаря.

— И тя ти благодари. Обаждам ти се хъм защото, нали разбираш — Пристъпваше смутено от крак на крак и заекваше — нещо, което бе съвсем необичайно за него. — Знам, че ти си, че ти и майка ми не моята сегашна майка, ами Шарън че ти и тя, нали разбираш…

Дейвид се заслуша за миг, а после на лицето му се появи усмивка, сияеща и невинна като първия слънчев лъч сутрин.

— Да. Аз сам се досетих. Здрасти, татко!

13.

Половин час по-късно Ло вече стоеше пред входната врата.

През това време Марни бе успяла да хвърли наполовина сготвената вечеря в кофата за смет. Дейвид отиде на горния етаж, за да вземе душ и да се преоблече. Въпреки това дълго преди да се появи лъскавият ландроувър на Ло, той вече стоеше до вратата и нетърпеливо се вслушваше за шум от приближаваща се кола.

— Ето го! — извика Дейвид през рамо и с всички сили се втурна навън.

От прозореца на всекидневната Марни наблюдаваше как Ло заобиколи предницата на колата си. Двамата забързаха един към друг, спряха, поколебаха се, тържествено си стиснаха ръцете и след секунда здраво се прегърнаха.

Сълзи напираха в очите на Марни, но тя успя да се овладее. Беше щастлива, защото Ло беше приел сина си като дар Божи, а не като наказание. Но като гледаше как двамата се приближават прегърнати, направо й призля от вълнение.

Все пак Марни изглеждаше като олицетворение на спокойствието, когато Дейвид и Ло се присъединиха към нея във всекидневната.

— Благодаря ти, че ми позволи да дойда без покана — учтиво каза Ло.

— Дейвид едва ли щеше да ми разреши да направя друго.

— Радвам се, че не си имал някакви други планове — рече момчето.

За миг настъпи неловко мълчание. После Дейвид и Ло се спогледаха и избухнаха в смях — толкова бяха щастливи. Ло потърка ръце и каза:

— Е, сега готови ли сме за вечеря?

— И още как, умирам от глад — заяви Дейвид и тръгна към входната врата.

— Марни?

Краткият въпросителен тон подсказваше, че той знае какво изпитва тя в момента. Този човек явно не беше негодник и Марни едновременно го обичаше и мразеше заради това. Щеше да й е по-лесно да се разправя с един негодник, отколкото с любимия, който се опитваше да й отнеме най-скъпото.

— Тази вечер аз съм пас.

— Какво? Защо? Дейвид не ти ли каза, че поканата за вечеря се отнася и за двама ви? Мислех, че съм се изразил ясно.

— Така е. Беше много благородно от твоя страна да включиш и мен, но ми се струва, че трябва да прекарате насаме тази вечер.

— Според мен тримата трябва да я прекараме насаме — тихо възрази Ло.

— Ей, какво става тук? — попита Дейвид, който се появи на вратата. — Защо да не можеш да дойдеш с нас?

— Няма да дойда.

— Защо, мамо? Защо не искаш да дойдеш? — Струваше му се съвсем невероятно, че някой въобще би отказал да вечеря с Ло.

— Много съм уморена.

— Да не би да е заради онази работа с телефонния указател? — попита Дейвид и влезе в стаята.

— Каква работа? — поиска да разбере Ло.

— Няма нищо.

— Тя не успя да получи поръчката.

Двамата отговориха едновременно, но Ло чу само Дейвид. Той бързо погледна Марни, после сведе очи към пода, след това отново я погледна.

— Съжалявам. Знам, че ти много разчиташе на нея.

— Не разчитах на нея — каза Марни. — Но поръчката си я биваше. Известност, престиж и тъй нататък. Но c’еst lа viе — добави тя с пресилена усмивка.

— Е, другите бяха отхвърлени и накрая останахте само трима — рече Дейвид, опитвайки се да я окуражи. — Това наистина е голямо постижение.

Но не и най-доброто. Пък и само първото място имаше значение. Все пак заради Дейвид тя се усмихна.

— Ще си повторя това хиляди пъти, докато вие вечеряте. Пожелавам ви приятно прекарване.

— Наистина ли няма да дойдеш, мамо?

— Наистина. Хайде побързайте. Ако Ло е направил резервация, не бива да закъснявате.

— Ето, Дейвид, запали мотора — каза Ло и му подхвърли ключовете на колата.

— Веднага!

Дейвид улови ключовете във въздуха и се втурна към входната врата.

Ло не откъсваше очи от Марни. Тя се почувства съвсем неудобно под този напрегнат син поглед, докато Ло се приближаваше към нея.

— Разстроена ли си?

— Заради това, че не можах да получа онази поръчка ли? Не.

— Не говори глупости, Марни. Разстроена си. Не потискай гнева си. Дай воля на чувствата си. Викай и хвърляй! Припадни! Ядосай се! Не се дръж толкова възпитано, когато си загубила такава добра поръчка.

— И каква ще е ползата от това?

— Никаква, но ще се почувстваш по-добре.

— Нищо подобно. Ще се почувствам смешна.

— Е, поне ние, останалите нищожества, ще разберем, че си човешко същество, че имаш чувства. — Пристъпи към нея и погали с пръст бузата й. — Но аз знам, че имаш чувства. Чета ги в очите ти. И точно сега изглеждаш така, както бих изглеждал аз, ако по време на космически полет ме бе погълнала някоя черна дупка. Никога не съм виждал такъв мрачен поглед. Да не би да си недоволна от това, че Дейвид откри истината за мен?

Марни кимна, като си мислеше колко много й се иска да се поддаде на изкушението и да опре буза на дланта му. Трябваше само лекичко да обърне глава. Но не го направи. Не можеше да си позволи дори тази малка интимност. Вместо това извърна глава, за да му попречи да я докосва.

— Това беше неизбежно — каза тя. — От самото начало го знаех. Той е прекалено умен, прекалено чувствителен. — Пое си измъчено дъх. — Е, така или иначе той откри истината и повече няма защо да се страхувам от това.

— Но за теб то е трагедия, нали? А за Дейвид не е така.

— Той е във възторг — рече тя и горчиво се засмя. — Кое момче няма да се развълнува, когато разбере, че баща му е национален герой?

— О, разбирам. Той не е щастлив заради мен. Всяка друга известна личност можеше със същия успех да бъде на мое място.

— Недей, Ло — простена Марни. — Не започвай тази битка. Прекалено изтощена съм, за да се боря с теб тази вечер.

— А той как разбра за мен?

— Досети се. Забеляза, че си си забравил очилата и ме попита защо си идвал у дома по обяд. — Марни извърна очи. — После предположи, че двамата с теб имаме любовна връзка.

— А ти какво му каза?

— Казах му, че не е вярно!

— Имам предвид за родителите му.

— Казах му всичко. Той също така предположи, че аз съм рождената му майка.

Ло отново я докосна, този път пръстите му се плъзнаха около шията й и я обхванаха.

— Ти си неговата майка. Няма да забравя това. И Дейвид със сигурност няма да го забрави. Сега е много развълнуван. Но това не намалява любовта му към теб.

Ло се приближи още по-плътно към нея и тя усети дъха му върху лицето си.

— Това е нещо като семеен празник. Хайде да празнуваме заедно. Ела с нас на вечеря.

Марни за миг сякаш бе омагьосана от погледа му и от убедителния му тон. После поклати отрицателно глава.

— Не, Ло. Мисля, че след тези шестнайсет години вие с Дейвид имате право да бъдете само двамата.

— Някой казвал ли ти е някога, че си инат?

— Почти всичките ми познати.

Като се усмихна иронично, Ло отпусна ръката си надолу.

— Добре, но няма да се бавим.

— Не бързайте.

Тя го изпрати до вратата. Дейвид й махна от шофьорската седалка на ландроувъра.

— Побързай, татко, умирам от глад — извика той така, сякаш цял живот бе прекарал с баща си.

Марни затвори входната врата и се облегна на нея. Гърлото й беше така свито заради непролетите сълзи, че изпитваше почти непоносима болка. Беше истинско облекчение да се отпусне. Риданията разтърсиха дребното й тяло. Сълзи започнаха да се стичат по лицето й. Тя пипнешком намери пътя до всекидневната и безсилно се стовари в едно кресло — онова същото, в което двамата с Ло почти се бяха любили.

Загуби представа за времето, седеше, свита на кълбо в креслото, и плачеше. Силните ридания постепенно заглъхнаха. Марни отиде на горния етаж и изми лицето си със студена вода. Тръбите скърцаха и това й напомни за съвета, който й беше дал водопроводчикът при последното си посещение. Беше й препоръчал да смени цялата водопроводна инсталация.

Къщата беше стара и се рушеше. Доколкото й позволяваха средствата, тя се стараеше да я направи уютна, но едва ли можеше да се сравнява с луксозния дом на Ло. Тук нямаше нито басейн, нито вграден в стената аквариум, нито предано куче, което да очаква завръщането на своя стопанин.

Марни излезе от банята, прекоси коридора и тръгна към стаята на Дейвид. Дълго стоя пред вратата. Най-накрая влезе вътре и веднага забеляза мръсните дрехи, които момчето бе захвърлило, преди да влезе под душа. Лежаха на купчина на пода. Вдигна ги и продължи да прибира разни други предмети и дрехи и да ги подрежда на леглото му. Надяваше се да успее да свърши, преди Дейвид и Ло да са се върнали.

— Според теб тя защо го направи? — попита Дейвид баща си няколко часа по-късно, когато колата се отдели от бордюра.

Ло шофираше, но не откъсваше очи от огледалото за обратно виждане, където се отразяваше дребната фигурка на Марни. Застанала пред отворената врата, тя изглеждаше така, като че ли къщата всеки миг щеше да я погълне.

— Сигурно поради причината, която сама спомена — отговори Ло. — Смята, че ние двамата имаме нужда да бъдем заедно. — Той бързо погледна Дейвид. — Харесва ли ти идеята да поживееш при мен за известно време?

— Да, разбира се — отговори Дейвид със сияещи очи. — Сигурно ще бъде страхотно. — Постепенно усмивката му се стопи. — Все си мисля, че мама е сама. Разбира се, това няма да трае дълго. Не бих искал да си мислиш, че вечно ще ти досаждам — побърза да добави Дейвид.

— Можеш да останеш колкото си искаш, Дейвид. Сериозно ти говоря.

Но като видя усмивката на Дейвид, сърцето го заболя. Момчетата от космическия център щяха да го освиркат, ако знаеха, че през тази вечер самонадеяният Ло Кинкейд на няколко пъти трябваше да сдържа сълзите си, за да не се разплаче на публично място.

Двамата с Дейвид прекараха няколко приятни часа. Колкото повече опознаваше сина си, толкова повече го харесваше и толкова повече се гордееше, че е баща на такова забележително момче. Искаше му се да обяви пред всички: „Ей, това е моят син“.

Дейвид беше приятелски настроен, имаше добри маниери и знаеше как да се държи. Марни заслужаваше награда за това. Тя се бе справила изключително добре с отглеждането на детето. И за двама родители би било трудно да се справят така успешно, както си помисли Ло. Знаеше го, защото се бе наслушал на разни ужасяващи истории за хлапетата на колегите си.

— Само да не изглеждаше толкова тъжна, когато тръгвахме — каза Дейвид и отново привлече вниманието му към себе си. — Но идеята да поживея при теб беше нейна. Когато се върнахме, тя вече ми беше приготвила багажа.

Когато се върнаха след вечерята, двамата едва не се спънаха в куфарите, поставени от Марни в коридора.

— Кой заминава и закъде? — шеговито попита Дейвид.

Марни съвсем сериозно им бе обяснила, че според нея ще е много добре Дейвид да поживее при Ло за известно време. Отначало и двамата онемяха от удивление. Но след като поразмислиха, идеята им хареса много и се примириха.

— Мислиш ли, че тя говореше сериозно, когато каза, че нямала нищо против, че искала да поживея при теб? — колебливо попита Дейвид.

— Можем само да вярваме на думите й, Дейвид. Повтори това няколко пъти — прекалено уверено заяви Ло.

Когато прегърна Дейвид за довиждане, Марни изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да изпадне в истерия, но се държеше храбро.

— Тя знае, че това е само временно, нали така?

— Точно така — отговори Ло.

— Знае, че ще си бъда у дома за рождения си ден. Аз й обещах.

— И двамата ще се постараем това обещание да бъде изпълнено.

— Тогава сигурно всичко е наред.

— Сигурно.

Но докато се разделяха, видът на Марни говореше съвсем друго. Тя самата бе настояла Дейвид да тръгне веднага. Още тази вечер. Сякаш не искаше да й остане време да размисли.

Ло си призна, че е доволен от случилото се. Явно и Дейвид беше доволен. Тогава защо и двамата имаха чувството, че са изоставили Марни?

Венера изпадна във възторг, щом видя отново Дейвид. Започна лудешки да гони собствената си опашка, докато накрая остана без дъх и се поуспокои.

— Може ли да поплувам? — попита Дейвид почти веднага след като остави куфарите си в една от празните стаи за гости.

— Бъди мой гост. Но този дом си има правила: никакви мокри кърпи или дрехи на подиума. Закачи ги в пералнята.

— Точно както е и у дома.

— И гледай непременно да заключиш входната врата и да угасиш осветлението, след като свършиш с къпането.

— Слушам, сър.

Около един час по-късно Дейвид влезе в малкия домашен кабинет на Ло. Стените бяха покрити с негови снимки като пилот на реактивен самолет, направени в различни военновъздушни бази по целия свят. Други отразяваха кариерата му като космонавт. На една от тях се виждаше излитането на космическата совалка „Виктория“ и Дейвид каза:

— Тогава мама ме събуди много рано, за да наблюдавам старта на совалката. След онова, което се случи с „Чалънджър“ почти ме беше страх да гледам. Когато всичко мина добре, викахме „ура“.

— И аз — рече Ло със самодоволна усмивка. — Утре ще ти приготвя една такава снимка и ще помоля всички членове на екипажа да я подпишат.

— Благодаря. Това е страхотно.

— Венера влезе ли с теб в басейна?

— Ъхъ.

— Не съм я виждал. По това време обикновено се опитва да се настани в скута ми.

— Тя е хъм в леглото ми.

Ло безпомощно разпери ръце:

— Тези жени!

Дейвид се разсмя, но смехът му прозвуча малко пресилено.

— Сигурно си бил с толкова много жени.

— Какво, жените ли? — Дейвид прочисти гърлото си.

— Ъхъ.

Ло се опита да улови погледа му, но той извърна глава.

— Искаш ли да ме питаш нещо, Дейвид? — Момчето рязко сви кокалестите си рамене.

— С мама сме говорили затова. За секса, искам да кажа.

— И?

— Е, аз вече не съм дете. Знам всичко за тези работи.

— Хъм-м-м.

— Все още не съм стигнал до края, но от години правя френска любов с разни момичета.

Ло се стараеше да изглежда сериозен. Облегна се назад в кремавото си кожено кресло и сключи ръце върху плоския си корем.

— Разбира се.

— Пък и някои момичета ми позволяват, нали разбираш, да ги докосвам на някои места.

— Хъм-м-м.

— Мама не е глупава. Тя знае, че вече ще искам да, нали знаеш, да спя с момичета.

— Да.

— Тя каза, че няма да е естествено, ако не искам. О, божичко! — простена той. — Държа се като ненормален.

— Повечето от нас изглеждат така, когато говорят на тази тема, Дейвид. Не обръщай внимание. Просто ми кажи какво си мислиш.

— Е, според мама не би трябвало да мисля само за тялото на една жена, ами трябва да се възхищавам от ума й също и тям подобни, нали знаеш, от онези неща, които я правят личност. Освен това тя казва, че е необходимо да уважавам жените и никога да не ги из… да не ги…

— Да не ги използваш ли?

— Аха, точно така. Знам какво означава тази дума, но просто не можах да я произнеса.

— Майка ти е права, Дейвид.

Момчето впери изпитателен поглед в него — поглед, който толкова много приличаше на неговия собствен.

— Ти не си го направил. Не и с майка ми.

Ло пръв извърна очи. Мразеше да му казват какво да прави и в друг случай щеше да се ядоса. Той сам си беше съдник и рядко приемаше чужда критика. Още по-рядко изпитваше угризения на съвестта. Но сега под втренчения поглед на сина си се почувства смутен и ужасно виновен.

— Не, не съм го направил, Дейвид. Надявам се, че ти ще се отнасяш с повече отговорност към любовните си връзки, а не както аз постъпих с Шарън.

— Не ми се сърдиш, че ти казах това, нали?

— Не, разбира се. Тъкмо обратното. Уважавам те за това, че ме постави на мястото ми. Майка ти не се отнесе честно към мен, но аз трябвате да съм сигурен, че няма да забременее.

— Въобще не я помня и сигурно затова не ти се сърдя. Ако ти беше наранил мама, Марни искам да кажа, това щеше да е друга работа. — Усмихна се леко. — Пък и ако ти беше използвал презерватив, мен нямаше да ме има сега.

— По тази причина, само по тази причина съм доволен, че не го направих.

Дейвид наведе глава и промълви смутено:

— Е, още веднъж лека нощ.

— Утре трябва да тръгнем рано, за да не закъснееш за училище.

— Ще стана навреме. Мама е сложила будилника в куфара ми.

Той се застоя до вратата, като прокара пръст по жилките на дървото.

— Има ли и нещо друго, Дейвид? — попита Ло, когато забеляза, че не му се иска да си тръгне. — Друго правило на тази къща гласи: Ако имаш нещо наум, кажи го!

— Просто се чудех защо напоследък се навърташ около мама. Заради мен ли?

— О, ние надълго и нашироко сме разговаряли за теб — уклончиво отвърна Ло.

— Аха — каза Дейвид, който изглеждаше разочарован. — А пък аз си помислих, че го правиш, защото я харесваш.

— Харесвам я.

— Така ли? — попита момчето и лицето му светна.

— Много е хубава.

— Е, ами това е добре, наистина е добре. Трябва да си лягам. Лека нощ. Страхотно е, че съм тук, татко.

— Страхотно е, че си с мен.

Няколко минути след като Дейвид излезе от стаята Ло продължаваше да се усмихва. Припомняше си части от разговора им и отново се усмихваше. Сам беше учуден, че му се е видял толкова приятен този откровен разговор с Дейвид.

Угаси лампата в кабинета си, влезе в своята спалня, съблече се и легна в леглото. Скръсти ръце под главата си и като впери поглед в бавно въртящия се вентилатор на тавана, си помисли колко незадоволителни бяха напоследък някои други страни от живота му, например сексуалните му връзки.

Всъщност като си помислеше, той бе престанал да води сексуален живот, откакто бе срещнал Марни Хибс.

Колко време бе изминало оттогава? Седмица, две? Ло Кинкейд да изкара две седмици без жена? Немислимо! Нечувано! Ако се разчуеше сред колегите му, щеше да има да му се присмиват.

Но колкото и да е странно, Ло сякаш нямаше желание да променя нищо. Предпочиташе да изчака. Да изчака нея. Желанието беше толкова силно, че понякога го измъчваше, но друг път беше толкова сладко, изпитваше удоволствие само да я пожелае.

Перките на вентилатора хвърляха въртящи се сенки върху стените. Тези сенки бяха сиви като очите на Марни. От очите й мислите му се насочиха към устните й, които бяха толкова сладки и съблазнителни и така неволно и дори неохотно, но страстно отвръщаха на целувките му.

Той си помисли и за гърдите й — малки, но свръхчувствителни за неговото докосване. И за вкуса на кожата й. И колко прекрасен беше пъпът й. И за тихия сластен звук, който тя издаде, когато устните му…

Ло се унесе в сън и фантазиите му преминаха в сънищата.

14.

Марни беше толкова изнервена, че едва не изпусна една капка от глазурата върху името на Дейвид, което изписваше върху тортата. Но успя да я улови навреме и името стана чудесно. Искаше всичко да е идеално за вечерята по случай рождения му ден.

— Можем да празнуваме в моята къща — бе предложил Ло няколко дни по-рано.

— Не, искам на рождения си ден той да бъде у дома. — После, като си даде сметка, че къщата на Ло става все по-привлекателна за Дейвид в сравнение с нейната, тя добави: — Бих искала аз да приготвя тържествената вечеря.

— Чудесно — бе се съгласил Ло с усмивка. Полагаше големи усилия, за да се държи любезно. — Мога ли с нещо да ти помогна?

— Не, благодаря — бе отвърнала тя също така любезно. — Тържеството ще бъде скромно. Само за трима ни. Но бих желала да сготвя любимите му ястия като за много специален случай. Той отдавна очаква този ден.

Точно тогава Дейвид затопурка надолу по стълбите, като носеше на рамо картонена кутия със свои вещи. Стаята му в къщата на Марни постепенно се изпразваше, докато онази в къщата на Ло вече бе препълнена. Марни си повтаряше, че не бива да се плаши от това прехвърляне на вещите му от едната къща в другата, защото всички тийнейджъри обичат да бъдат заобиколени от собствените си вещи. Така се чувстваха по-независими.

— Готов ли си, татко?

— Щом ти си готов.

— Тази вечер ще играем голф — беше й съобщил Дейвид.

— Приятно прекарване.

— Искаш ли да дойдеш? — предложи й Ло.

— Да, мамо, искаш ли да дойдеш? Но трябва да те предупредя, татко, че тя се сърди, ако не спечели.

— Нищо подобно! — Марни игриво бе цапнала Дейвид. — Бих искала да дойда, но не, благодаря. Имам работа тази вечер.

— Добре. Довиждане. Ще се видим утре. Може ли аз да карам, татко?

— Разбира се — каза Ло и му подаде ключовете.

— Внимателно ли шофира? — попита Марни, като погледна тревожно към поршето.

— Много внимателно. Вече има доста практика. Набързо ще изкара шофьорския курс.

— Остават още пет дни. Не съм сигурна, че е готов да препуска сам по пътищата.

— Той е много внимателен шофьор, Марни.

— Знам. Страхувам се от разни смахнати, които може да срещне на пътя.

Това се бе случило преди пет дни. Днес беше великият ден. Изпече кейка прекалено рано, за да има време следобед да придружи Дейвид до Центъра за подготовка на шофьори.

Откакто навърши дванайсет години, Дейвид очакваше този ден. Марни се страхуваше за него, но с нетърпение очакваше да сподели радостта от този ритуал на преминаване към света на пълнолетните.

Последните две седмици бяха най-трудните в живота й и можеха да се сравнят по напрежение само с онези преди седемнайсет години, когато се страхуваше, че Шарън може да направи аборт и да погуби дете на Ло въпреки волята на баща им.

След като Дейвид напусна къщата й, тя изглеждаше много тиха през деня и зловеща през нощта. Марни се събуждаше всеки път, когато проскърцаше някоя дъска.

Ужасно тъгуваше за него. Болката бе постоянна и силна, все едно че я болеше зъб. Дори беше още по-лошо, защото не знаеше кога ще свърши всичко това. Засега Дейвид нито веднъж не бе споменавал, че се кани да се прибере у дома. Страхът, че може би никога няма да се върне, направо я убиваше.

Но в нощта, когато Дейвид бе открил, че Ло е негов баща, тя бе взела едно решение. Дейвид щеше да я намрази, ако го държеше дори един ден повече разделен от Ло. Щеше да полудее, докато го наблюдаваше как се отдалечава в колата заедно с Ло и я оставя сама. Но дълбоко в душата си Марни знаеше, че е постъпила правилно.

Бяха се разбрали Ло да откарва всяка сутрин Дейвид на училище, макар че то беше доста далеч от космическия център „Джонсън“. Той не беше се оплаквал от това неудобство. Всеки следобед Марни вземаше Дейвид от училище. Двамата прекарваха около един час заедно, докато Ло не минеше да го прибере.

Марни жадуваше за тези часове с Дейвид и гледаше нищо да не им попречи да ги прекарат заедно — нито посещенията при майка й, нито работата й. Това, че не успя да получи поръчката за телефонния указател, за нея беше финансов и професионален неуспех. Марни бе двойно разочарована, защото нямаше да има пари за изненадата, която отдавна смяташе да подготви за рождения ден на Дейвид.

Но няколко дни след като отхвърлиха проекта й, от агенцията на мистър Хауард й се обадиха и предложиха друга работа. Марни бе поласкана и радостна. Работата й вървеше много добре и клиентът й вече споменаваше за нови поръчки.

Потръпна от радост при мисълта за подготвяната изненада, тъй като в края на краищата се бе оказала платежоспособна. Дейвид щеше „да си получи кравата“, както сам щеше да се изрази. Толкова й беше приятно да знае, че може да направи нещо много специално за него.

Да се състезава с Ло никак не бе лесно. Той няколко пъти бе вземал Дейвид със себе си в самолета и момчето бе във възторг. Двамата дори бяха ходили заедно в Анаполис, където Ло произнесе реч пред абсолвентите от военното училище.

То се знае, очите на Дейвид сияеха и той преливаше от възторг, когато разправяше за всички прекрасни неща, които баща му беше направил за него. И Марни се радваше с него, но не можеше да не изпитва ревност. Сега тя щеше да накара очите на Дейвид да засияят от радост.

Следобед къщата вече бе почистена, трапезарията украсена, а вечерята — готова да бъде сложена във фурничката. Марни взе душ, преоблече се и тъкмо слизаше по стълбите, като се поздравяваше за идеалната подготовка, когато телефонът иззвъня.

— Здравей, мамо.

— Здрасти, тъкмо тръгвах. Пред главния вход ли ще ме чакаш или пред входа на гимнастическия салон?

— Добре че те хванах навреме. Татко вече е тук. Той ще ме закара. Щом приключим, ще дойдем направо при теб.

Марни беше така силно разочарована, че не можа да продума.

— Мамо? Чуваш ли ме?

— Раз-разбира се. Аз просто…

— Заета си. Знам. Татко каза, че си се скъсала от работа, за да подготвиш всичко за тази вечер. Ако той ме закара да си получа шофьорската книжка, това ще ти бъде от помощ, нали?

— Да — мрачно отвърна тя.

— Не си прави много труд за вечерята. Това е само един рожден ден.

— Имам специални планове и това си е моя работа. Но все пак благодаря. — Нямаше да му каже колко много е разочарована. Това щеше да развали настроението му за целия ден. — Бъди внимателен, Дейвид. Пожелавам ти късмет. Когато се върнеш, ще празнуваме двойно.

— Добре, дочуване.

Остави слушалката, беше толкова потисната, сякаш се задушаваше. За секунда се поддаде на това настроение, но после веднага се овладя.

Днес беше шестнайсетият рожден ден на Дейвид. Нито той, нито Ло имаха представа с какво нетърпение бе очаквала да присъства на изпита му за шофьорска книжка. Не бяха я лишили нарочно от това. Ло бе предложил да я замести и това беше жест на внимание, не бе го направил от злоба.

Имаше какво още да свърши, преди двамата да пристигнат. Чувството на разочарование щеше да й попречи да устрои такъв рожден ден, че Дейвид да го запомни завинаги.

— Нищо чудно, че си в такава страхотна форма — каза Ло на Дейвид и отмести чинията си. — Цял живот си се хранил така.

— Казах ти, че е добра готвачка. — Дейвид обърна сияещото си лице към Марни и пъхна последната домашно приготвена кифличка в устата си. — Но този път надмина себе си с това задушено, мамо.

Тя се радваше на похвалите му.

— Доволна съм, че ви хареса. Само се надявам, че сте оставили малко място за десерта.

— Ето това ъгълче тук е празно. — Той посочи едно място между две ребра. Това беше детска игра, която двамата обичаха да играят.

— Тогава няма да ви карам да чакате повече. Ще сервирам десерта веднага щом прибера тези чинии.

Марни стана и започна да трупа чиниите в един поднос.

— Аз ще ти помогна — каза Ло и отмести стола си.

— Не е необходимо.

— Знам.

— Е, това е моят рожден ден, затова аз ще си седя тук и ще видя колко силно мога да се оригвам.

— Дейвид Хибс, ти…

— Само се шегувам, мамо.

Тя направи гримаса и понесе тежкия поднос към кухнята.

— А тези къде да сложа? — попита Ло, като вдигна една солничка и една мелничка за черен пипер.

— В последното шкафче вдясно. На втората полица.

— Страхотна маса. Страхотна вечеря.

— Благодаря.

— Нищо не може да те стимулира сексуално така, както една хубава вечеря с цветя и свещи на масата и — Той се приближи зад нея и я прегърна с една ръка, обхвана с длан гръдта й и с деликатни пръсти погали нежното зърно. — Една красива жена.

Марни рязко си пое дъх и се обърна.

— Ло! Какво правиш?

— През целия ден не ми е било така приятно — прошепна с дяволита усмивка той и впи топлите си устни в нейните. Ръцете му се спуснаха надолу и той плътно притисна тялото й към себе си.

— Държах се добре. Дадох ти време. Не те притисках. Но дявол да го вземе, вече чаках достатъчно. Желая те, Марни. — Той притисна бедрата си към нейните и видя как зениците й се разшириха. — И ти ме желаеш — добави грубо, преди да запечата на устните й една дълга, ленива, прекрасна, смучеща целувка.

— Ло? — Най-накрая успя да прошепне името му тя, останала почти съвсем без дъх.

— Да? О, боже, ти си прекрасна! Очите му не се откъсваха от лицето й.

— Ло?

Марни едва успя с треперлив глас отново да произнесе името му преди следващата целувка, при която всеки страстно, но и нежно смучеше устните на другия.

Най-накрая Ло вдигна глава.

— Нашият син ни чака — хрипливо изрече той. — С това ще се заемем по-късно. — Отново погали с палец зърното на едната й гръд и усети колко е втвърдено. — Колкото по-скоро, толкова по-добре. А междувременно с какво мога да ти помогна?

Като начало трябваше да я подкрепи, за да не падне, защото тя не беше сигурна, че ще може да стои права. Но все пак Марни успя да се задържи на краката си, скоро свещите върху тортата бяха запалени и тя я понесе към дневната, където Дейвид ги очакваше.

— Нали не сте толкова старомодни, че да започнете да пеете „Честит рожден ден“, а?

Марни погледна към Ло и му се усмихна дяволито. Двамата изведнъж шумно запяха. Дейвид се сви на стола си и запуши ушите си с ръце. Още преди да свърши песента, тримата заедно се разсмяха.

— Пожелай си нещо.

— Мамо — простена Дейвид и извъртя очи към тавана. Но накрая се предаде и изгаси свещите с едно духване.

Марни разряза триетажната шоколадова торта, в която беше вложила толкова много труд, и им сервира огромни парчета. Унищожиха ги за рекордно кратко време.

— А сега е време за подаръците. — Тя излезе от стаята и след малко се върна с пакет, увит в лъскава хартия. — Отвори този първо.

— Първо ли? Да не искаш да кажеш, че има и още един?

Тя се усмихна загадъчно и рече с напевен глас:

— Няма да ти кажа. Нали знаеш колко много обичам изненадите.

Едва сдържайки вълнението си, тя застана зад стола на Дейвид, докато той развиваше пакета — вътре имаше комплект нови дрехи.

— Страхотни са, мамо! — възкликна той, като вдигна панталона и ризата. — Направо са страхотни.

— Харесват ли ти?

— Да, бива си ги.

Двамата бяха толкова заети да разглеждат дрехите, които бяха ушити по последната мода, че не забелязаха как Ло се приближи до прозореца и погледна навън. Той се обърна към тях и с глава посочи към двора.

— Ще трябва да излезеш навън, за да отвориш моя подарък — рече Ло на Дейвид.

— Навън ли?

— Хайде. И ти, Марни.

Ло ги избута навън през входната врата. Дейвид направи само няколко крачки и забеляза новата лъскава спортна кола, паркирана на алеята. Мигновено се закова на място. Сините му очи се опулиха, той зяпна и рязко се обърна.

— Откъде се появи?

— Докараха я. Точно навреме, слава богу.

— Искаш да кажеш, че това е подарък за мен. Марка „Айрок“? „Айрок“?

— Честит рожден ден! — каза Ло и разтърси връзка ключове пред носа на Дейвид.

Дейвид вторачи поглед в ключовете, после в Ло, в Марни. После направи задно кълбо на тревата, грабна ключовете от Ло и се втурна към новата кола.

— Почакай! — рече през смях Ло и се затича след него. — Трябва да ти покажа някои неща, преди да потеглиш с нея.

Двамата се качиха в колата. Марни незабелязано се промъкна обратно в къщата. Страхуваше се, че може да се разкрещи и затова затисна с юмрук устата си.

Празнично подредената маса сякаш й се присмиваше. Бързо, гневно духна свещите, поставени в центъра. Новите дрехи, които беше подарила на Дейвид, лежаха забравени върху лъскавата хартия, с която с такава любов ги беше увила. Те сякаш също й се присмиваха. С широк гневен жест тя ги смъкна от масата на пода. После извади от джоба си една увита в лъскава хартия кутийка и се опита да я унищожи, докато дереше с нокти хартията и панделката, с която бе вързана.

— Каза да ти предам, че ще отиде да покаже колата си на Джак, но няма да се бави много — рече Ло, който се появи забързано в този миг. — Ти не каза ли…

Той се закова на място, когато тя рязко се обърна с вид на кобра, готова да ухапе.

— Какво трябваше да кажа, Ло? Какво? Че той не може да приеме колата? Че е прекалено скъпа и лъскава за един ученик от гимназията, който едва днес е получил шофьорската си книжка? Че е трябвало първо да се посъветваш с мен? Че нямаш право да му правиш такива скъпи подаръци? Кое от тези неща трябваше да кажа, за да проваля празника на Дейвид?

Ло помълча известно време. После рече:

— Въобще не ми хрумна да се посъветвам с теб.

— Е, трябваше да го направиш. Аз съм негова майка.

— А пък аз съм негов баща.

— Ти си Дядо Коледа! — кресна тя.

Сълзи се стичаха по пламналите й бузи, но тя дори не ги забеляза. Нито пък съзнаваше, че ръцете й са вдървено отпуснати надолу и малкото й тяло е сковано от ярост.

— Ти се появи в живота на Дейвид с подаръци. Ти си истински, ти си великолепен, ти си като бог. Лесно е да си баща, когато не сменяш пелени и не стоиш по цяла нощ до леглото на болното дете. Никога не ти се е налагало да го наказваш, когато сърцето ти се къса за него. Да, ти пропусна всичко това, нали?

— Ти сама си решила да отгледаш Дейвид.

— И отново бих взела същото решение. Аз го обичам. Дори щях да го кърмя, ако можех. Направила съм хиляди жертви, за да му осигуря прилично съществуване.

Вдигна ръка да го спре, като видя, че се готви да каже нещо.

— Всичко съм правила с радост и по собствено желание. Не очаквам благодарност от него. Знам, че ме обича. Искам само да ти кажа колко ми е неприятно, че ти се появи точно сега в живота му и се опитваш да ми го отнемеш.

— Не е вярно, Марни.

— Вече го направи. Той живее при теб, а не при мен. Ти му подари тази луксозна кола и…

Тя млъкна и се обърна с гръб към него, като стискаше малката кутийка в ръце.

— Какво?

— Просто си върви. Изчакай Дейвид навън. Не те искам тук. Вбесена съм, защото ме унижаваш.

— Какво има в тази кутийка? Още един подарък ли?

— Върви си, Ло. — Той се пресегна и измъкна кутийката от ръцете й.

— Дай ми това.

Марни се хвърли да си я вземе, но той я вдигна високо над главата си. После я отвори. Връзка ключове за кола падна на дланта му.

— Кола. — Като ругаеше яростно, Ло затвори очи и силно ги притисна с палеца и средния си пръст.

Марни избърса сълзите от лицето си и предизвикателно се изправи пред него.

— Кола на старо. Не е нова, не е лъскава, не е страхотна. Просто удобно транспортно средство. Той щеше страшно да й се зарадва, ако ти не беше му купил това електронно чудо с четири скорости!

Тя направи отчаян жест към алеята за коли пред къщата.

— Марни, аз…

— Не! — хрипливо извика тя и се дръпна назад. — Не ми трябват твоите извинения, нито съжалението ти. Не искам нищо от теб. Никога не съм искала каквото и да било. Не бих могла да лиша Дейвид от преимуществата, които ти ще му дадеш, но аз лично няма да взема нищо от теб.

— Не съм искал да се меся. В никакъв случаи нямах намерение да те нараня.

— Е, въпреки добрите си намерения, постигна точно това, Ло. А сега, моля те, просто си върви. — Марни имаше чувството, че не може да се владее повече. Сякаш за да се запази, скръсти ръце на гърдите си. — Не искам да идваш повече тук. Дейвид може да реши да остане да живее при теб. Ако стане така, двамата ще намерим възможност да се срещаме от време на време, но теб не искам да виждам повече.

Размаха пръст пред гърдите му.

— Не му казвай, никога не му казвай, че съм му купила кола. Това ще го накара да се чувства ужасно виновен.

Марни се наведе, събра новите дрехи, които бе подарила на Дейвид, и внимателно ги сгъна.

— Ето, вземи ги, може да му потрябват още преди да се видим отново.

Тя ги подаде на Ло.

После изтича на горния етаж и щом затвори вратата на спалнята след себе си, мигом избухна в сълзи.

На следващата сутрин, когато влезе в кухнята, за да си свари кафе, Марни с удивление установи, че тя е безукорно чиста. Из трапезарията нямаше дори следа от тържествената вечеря, макар че украсеният с цветя свещник все още стоеше в средата на масата. Явно Ло и Дейвид бяха почистили навсякъде, преди да си тръгнат.

Докато пиеше кафето си, Марни се питаше дали ще успее да продаде колата, която току-що бе купила. Може би от фирмата щяха да се съгласят да си я вземат обратно, като й върнат по-голямата част от парите. Докато размишляваше колко малко е вероятно да се случи подобно нещо, телефонът иззвъня.

— Мис Хибс?

— Да.

Обаждаше се един от лекарите на санаториума.

— Преди няколко минути майка ви получи тежък сърдечен удар. Вече пътува с линейка към болницата.

15.

Смрачаваше се, когато тя зави по улицата на Ло. Паркира колата пред къщата му и за миг остана да седи зад волана, прекалено уморена и отчаяна, за да се помръдне.

Най-накрая събра достатъчно сили, за да излезе от колата и да отиде до входната врата на къщата. Звънецът пронизително иззвъня, Венера подозрително излая и едва тогава Ло отвори вратата. Беше само по мокри бански гащета. Изглеждаше направо шокиран, като я видя.

— Здравей, Ло. Тук ли е Дейвид?

— Не.

— О!

Беше мислила само за това как ще стигне дотук и ще види Дейвид, нищо повече.

— Влез.

Беше по-лесно да го послуша, отколкото да помисли за някаква друга възможност. Пристъпи вътре и Ло затвори вратата. Венера я погледна изпитателно, а после се приближи до нея, за да завре нос в коляното й. Марни машинално посегна и потупа животното по главата.

— Това е направо невероятно — обяви Ло, като прокара пръсти през мократа си коса. — Ловджийските хрътки обикновено са хрисими, но Венера има непоносимост към всички останали представителки на женския пол.

— Тя разбира, че аз не представлявам никаква заплаха — каза Марни, а после, без всякакво предупреждение, изтърси: — Майка ми почина днес следобед.

Усмивката на Ло мигновено се стопи. Той притисна с ръка гърдите си. С труд преглътна. Погледна настрани, после отново към нея.

— Моите съболезнования, Марни. Как се случи?

— Тази сутрин е получила още един удар. Най-тежкия. Пристигнах в болницата няколко минути след като я бяха докарали там. Цял ден бях при нея в отделението за спешна помощ.

— Цял ден? Сама? Защо не ни се обади?

— Нямаше причини да ви се обадя. Тя въобще не дойде в съзнание.

— Но ти си в съзнание и не трябваше да понасяш всичко това сама.

Марни поклати глава.

— В болницата Дейвид щеше да се чувства неудобно. Нямаше да може да каже „сбогом“ на баба си, тъй че стоенето му там щеше да е излишно и безсмислено. Така стана по-добре. Смъртта й беше безболезнена. Струва ми се, че това е най-многото, на което можем да се надяваме всички ние. Макар че — с труд добави Марни — тя умря като нещастна жена.

— Марни.

Ло протегна силните си ръце и обхвана тесните й рамене. Тя се възпротиви, но той упорстваше и не я пусна. Най-накрая Марни се предаде и го остави да я привлече в прегръдките си. Опря буза на голата му мокра гръд. Той зарови пръсти в косата й. С другата си ръка я галеше утешително по гърба.

— Съжалявам, Ло. Толкова много съжалявам.

— Съжаляваш ли? — Той я остави да си поплаче няколко минути, а после прошепна: — Разкажи ми всичко.

Марни шумно подсмръкна, цялата предница на блузата й беше мокра. Банските му гащета бяха оставили голямо тъмно петно отпред на полата й, но тя дори не го забеляза.

— През тази седмица ходих да я видя и я попитах защо ти е изпратила онези писма.

— Тя опита ли да отрече?

— Не. Както ти предположи, искала е да бъде разкрита. Затова е написала моя адрес на пликовете. Каза ми, че е била сигурна, че ще ни откриеш.

— Откъде е знаела, че аз съм бащата на Дейвид?

— Подозирала го е от самото начало и ми каза, че е трябвало да е пълна глупачка, за да не разбере. Изчислила е времето между връзката ти с Шарън и рождената дата на Дейвид. Освен това колкото повече растял Дейвид, толкова повече заприличвал на теб.

Марни вдигна глава и го погледна.

— Ло, тя не ти е изпратила онези писма заради Дейвид. Въобще не е мислила за него тогава. Направила го е от озлобление.

— Няма защо да ми се извиняваш от нейно име, Марни.

— Имам чувството, че трябва да го направя. Колкото повече говорехме, толкова по-озлобена ставаше. Попита ме защо ти трябва да си живееш като в приказките, когато цялото й семейство е било съсипано заради теб.

Марни се наклони леко и опря глава на гърдите му.

— Майка ми сякаш беше забравила за непокорството и лошите постъпки на Шарън. Нямаше смисъл да споря с нея. Пък и се страхувах да го направя. Лекарят ме беше предупредил, че кръвното й налягане е високо.

— Сигурен съм, че си се справила по най-добрия възможен начин. И всъщност моят живот повече прилича на приказка, откакто се появи Дейвид. — Брадичката му докосна темето й. — Каза ли й, че той временно живее при мен?

— Да, и тя злобно се изсмя. Искаше й се да вярва, че той ти пречи. — Марни вдигна поглед към него. — Съжалявам, че тези писма ти причиниха такива неприятности, Ло.

— Нямаше неприятности. Може би се разтревожих малко. И то за кратко време. Не се притеснявай повече за това, Марни. Всичко свърши. Всички можем да бъдем доволни.

Беше толкова приятно да стои в прегръдките му, да усеща ръцете му около кръста си. Тъкмо защото и беше толкова приятно, тя си наложи да се освободи от прегръдките му.

— Къде е Дейвид? Скоро ли ще се върне? Трябва да му кажа за баба му.

— Отиде на купон у един свой приятел. Не се притеснявай — добави Ло, като забеляза разтревоженото й лице, — преди да го пусна, говорих с родителите на момчето. Семейство Муър.

— О, Джак Муър. Двамата с Дейвид са приятели от толкова години. Добро семейство.

— И аз стигнах до същото заключение и го пуснах, при условие че ще остане там до сутринта. Не ми се искаше да обикаля с колата по улиците в събота през нощта.

— Добре. Значи ще го намеря у семейство Муър. Довиждане, Ло. Благодаря ти, че ми позволи да поплача на твоите — Вместо да произнесе думата „гърди“ тя се усмихна неловко и понечи да тръгне към вратата.

— Ехей, ехей! — Ло я хвана за ръката и я обърна към себе си. — Може ли да ти предложа нещо? — Марни въпросително наклони глава на една страна. — Защо не оставиш Дейвид да се забавлява? Нищо не може да се направи тази вечер, нали така?

— Прав си. Пък и всичко вече е уредено.

— Утре сутринта момчето може да научи тъжната новина. Купонът е по случай завършването на гимназията. Пепси, пици и „Плейбой“ до пръсване, както ми каза той.

— Ами — Тя няколко пъти прокара пръсти през косата си. — Сигурно си прав. Звънни ми сутринта, когато той се прибере, и ще мина да го взема.

Тя посегна към бравата. Ло отново обхвана раменете й с ръце.

— Може ли да ти направя и едно друго предложение? — Марни пак го погледна въпросително. — Остани тук тази нощ.

Тя направо зяпна.

— Какво?

— В това състояние ще бъдеш истинска заплаха за другите шофьори на пътя. Освен това не знам дали ще имаш сили да се добереш до колата си. И независимо от физическите ти възможности, аз смятам, че не бива да оставаш сама тази нощ.

— Ще се справя.

— Но защо въобще трябва да се справяш с нещо? Имам няколко спални, в които още никой не е нощувал.

— Макар че леглата несъмнено вече са били използвани.

Той се намръщи.

— Никога ли не забравяш? Обещавам ти, че през тази нощ няма да се появи нито една полугола двойка наоколо. Всичките ми приятели вече знаят, че сега при мен живее едно момче и че подобни изпълнения тук са табу.

— А ти какво им каза?

— Че ще трябва да си намерят някое друго място.

— Имам предвид Дейвид. Какво им каза за него?

— Нищо не съм им обяснявал.

— Защото не искаш да стане скандал.

— Защото не дължа обяснение на никого за ерекцията, която съм получил преди седемнайсет години! — Но се овладя и продължи по-спокойно: — За да им обясня какъв ми е той, трябва да започна с това каква си ми ти — жената, която Дейвид нарича мама. А подобно обяснение ще бъде дяволски сложно. Затова съм оставил всички сами да си правят заключения.

— И?

Той красноречиво сви рамене.

— Не знам. Никой не е посмял да си каже мнението за неговото появяване. Но пък всички го харесаха. Вече няколко пъти го водих в космическия център. Удивен съм, че това момче знае толкова много за космическата програма.

— Цял живот е проявявал интерес към нея.

— Ти си създала у него този интерес, Благодаря ти. — Със силните си пръсти той стисна китката й и леко я дръпна. — А сега ще останеш ли тук мирно и кротко?

— Въобще нямам такова намерение.

Устните му потръпнаха и се изкривиха в язвителна усмивка.

— Никога ли?

Марни рязко се обърна и отново посегна към дръжката на вратата.

— Добре де, добре, съжалявам. Глупаво се пошегувах, и то съвсем не навреме. Нали разбираш, ние в космическия център обикновено дърдорим или за полетите, или за секс. Затова понякога, без да искам, подхвърлям подобни двусмислици. — Ло стисна още по-здраво китката й. — Най-близкият душ е в тази посока.

— Ло, не мога така — опита се да възрази тя, докато вървеше, залитайки, след него.

— Дейвид никога няма да ми прости, ако те оставя сама тази нощ. Той си мисли, че си прекрасна като луната.

— А ти си стъпвал на Луната.

Ло придоби скромен вид.

— Бъркаш ме с Нийл Армстронг. Никога не съм ходил на Луната. Ето, влез тук.

Той я избута в една разкошна спалня, която бе така безукорно чиста, та човек наистина можеше да си помисли, че никога не е била използвана.

— През онази врата се влиза в банята. Вземи душ. Ще ти приготвя нещо за ядене.

— Не съм гладна.

— Е, аз съм гладен. Хайде, Венера. Дамата иска да остане сама.

Той излезе, а Венера го следваше, почти докосвайки босите му крака. Марни бавно се обърна и се огледа. Въздъхна тежко, като съзнаваше, че е доволна, задето Ло бе взел това решение вместо нея. Бе изтощена и възможността да се пъхне под душа й се видя прекрасна.

Банята беше красива като всички останали стаи в къщата и бе замислена така, че да удовлетворява всички желания на собственика. Горещите струи на душа изскачаха от стратегически разположени розетки и масажираха умореното й тяло.

Марни се уви с една хавлия, подсуши косата си с пухкава кърпа, а след това набързо се облече. Зашляпа боса към кухнята, където Ло водеше разговор с Венера.

Зърна я с ъгълчето на окото си и се обърна към нея.

— Тъкмо питах Венера дали предпочиташ майонеза или горчица.

— Горчица.

— Добре.

— Да не е от горещата. — Веждите му подскочиха нагоре.

— Още по-добре.

Ло щедро намаза две филии от френското хлебче с ароматна горчица и сложи отгоре дебели резени сирене и шунка. Скоро се появиха два огромни сандвича с всички необходими подправки.

Той възседна един стол и посочи на Марни съседния. Беше сменил мокрите бански гащета с къс панталон и спортна фланелка. Затова Марни вече не се притесняваше толкова заради мократа си коса и босите си крака.

— Хайде да те няма, Венера! Ще получиш остатъците. — С увиснала опашка кучето се сви в един ъгъл. — Дейвид я е разглезил. Храни я направо от масата.

Марни се нахвърли върху храната, но не забелязваше, че яде лакомо, докато не видя усмивката на Ло.

— Кога си се хранила за последен път?

— Снощи. Вкусно е — каза тя, като кимна към чинията си. — Ти явно много добре се справяш в кухнята. Почистил си моята по-добре от мен.

— С помощта на Дейвид. Помислихме си, че това е най-малкото, което можем да направим, след като ти положи толкова усилия да приготвиш тържествената вечеря.

Марни отпи голяма глътка студен чай.

— А ти как му обясни моето изчезване?

— Казах му, че си се изморила толкова много и си била толкова изтощена психически, че си изпаднала в истерия и си помолила да те извиним и да те оставим сама.

— И той ти повярва?

— Намекнах за определена дата от месеца. В това неразположение винаги има нещо тайнствено и недоизказано, което неизменно кара мъжете да се въздържат и да не задават много въпроси.

— Голям познавач си.

— Но е вярно.

Тя се намръщи.

— На мен обикновено не ми прилошава дори на определена дата от месеца.

— Е, аз използвах родителския си авторитет и не му дадох възможност да прави други предположения. После разпределих задачите по почистването на кухнята — Преди да тръгнем, той искаше да се качи да види как си, да ти благодари за вечерята и за новите дрехи и тъй нататък, но аз му казах, че знам от опит, че когато една жена е в такова настроение, по-добре е да остане сама.

— За едно нещо си прав. Снощи наистина трябваше да остана сама.

Той се пресегна през масата и сложи длан върху нейната.

— Искам да ти кажа нещо за тази проклета кола, Марни.

— Няма значение, Ло.

— Аха. Не бих искал да остане някакво скрито лошо чувство, което да ни измъчва после. Ако знаех, никога нямаше така да проваля изненадата ти.

— Не смятах, че е необходимо да ти кажа какви са плановете ми.

— Не съм купил тази спортна кола, за да го примамя. Честна дума. Дори си мислех, че и ти ще се зарадваш — добави той с крива усмивка. — Просто исках да направя нещо много специално за него.

— И аз! — възкликна Марни разпалено, като сложи ръка на гърдите си.

— Разбирам те и много съжалявам. Направих грешка. Това е всичко, което мога да кажа засега, освен — Ло помълча малко, като я гледаше умолително. — Освен това, че той е бил с теб през целия си живот. Празнували сте заедно всички онези петнайсет рождени дни, които аз съм пропуснал. Може би наистина прекалих, като му купих тази кола. Но не ме обвинявай, преди да размислиш. Още нямам никакъв опит. Не може да не направя някоя и друга грешка. Ще бъдеш търпелива с мен, нали?

— Добре.

Тя се почувства много смутена заради снощното си държане и ужасно й се спеше. Всъщност почти не можеше да държи главата си изправена. Когато успя да съсредоточи сънения си поглед върху Ло, забеляза, че той се е вторачил в нея.

— Да не би да си сложил нещо в храната? — попита тя, осенена от внезапно прозрение.

— В чая.

— Сложил си някакъв наркотик в чая?

— Не беше наркотик. Просто една капсулка, която няма да ти навреди и ще ти осигури спокоен сън.

— Ло! — Марни вложи цялата си сила в това протестно възклицание, но въпреки това то прозвуча като мяукане на новородено котенце.

Той отиде до нея, повдигна я от стола и я притисна към себе си.

— Време е да спинкаш.

— Никога няма да ти простя това — изломоти тя, притиснала лице до гърдите му. — Никак не е чудно, че имаш такъв успех с жените. Първо ги упояваш.

— Само онези, които вдигат много шум. — Ло я остави пред вратата на банята. — Съблечи се.

— Не е необходимо.

— Направи го, ако не искаш аз да те съблека.

Не беше възможно да спори с него, когато очите й се затваряха. Тя се подчини и влезе в банята.

— Зад вратата ще намериш един халат. Аз ще ти оправя леглото.

С движения на сомнамбул Марни смъкна дрехите си и ги пусна на пода. Лекият памучен халат беше ушит за мъж с два пъти по-големи размери от нейните, но беше хладен и мек. Тя го набра отпред и върза хлабаво колана.

Когато се върна в спалнята, Ло вече бе оправил леглото и потупваше възглавниците.

— Добро момиче. Лягай.

Марни легна и той я покри със завивките. Тя зарови лице във възглавницата и затвори очи.

— Не искам да стана самотна, нещастна и озлобена жена като майка ми, Ло. Повече скърбя за това, че беше нещастна, отколкото за това, че е мъртва.

— Знам.

Той хвана няколко кичура от косата й и ги стисна с пръсти. Все още беше съвсем мокра и миришеше на шампоан.

— Вече нямам семейство.

— Имаш Дейвид.

— И него ще загубя.

— Няма да стане. — Една сълза се плъзна изпод затворените й клепачи. Той я избърса, а после близна палеца си. — Искаш ли да ти разкажа една приказка?

— Стига да има щастлив край.

— Ти ще прецениш.

— За какво се разказва в нея?

— За един принц, който бил страхотно красив и си мислел, че има всичко, което светът може да му предложи. Той летял нависоко и в буквален, и в преносен смисъл. Бил наистина много наперен тип. Но ето че един ден получил някакво писмо, което го отвело до онази скромна къща, заобиколена с цветни лехи. Дамата, която живеела в къщата, работела в градината като селянка. Коленете й били изцапани, а над горната й устна имало капчици пот. Но тя не била селянка, ами предрешена принцеса. Тя самата не знаела, че е принцеса, но всички наоколо знаели това, защото била мила, добра и красива, с лъскава черна коса и големи сиви очи и устни Господи, какви устни имала!

Той млъкна, за да погледа устните й, като нежно ги очерта с пръст.

— Както и да е, принцът надникнал веднъж в тези големи сиви очи, целунал тези сладки-сладки устни и си казал: „Охо, братко, ти си загубен“. В обичайния си стил той започнал да се държи като негодник, например отправял необосновани обвинения и завоалирани заплахи и уреждал шумни купони, на които дори не му се искало да присъства. А принцесата си отмъстила, като го прокълнала. И той вече бил сляп за всички други жени. Щял направо да умре от желание, но единствената жена, която виждал и желаел, била принцесата. Затова отишъл при една прорицателка и я попитал: „Какво да направя с тази принцеса, дявол да я вземе?“ А прорицателката му отговорила: „За един принц ти наистина си много глупав. Измисли някакъв начин да я вкараш в леглото си“.

Ло се наведе, за да види как Марни възприема неговата необикновена приказка. Но тя вече не възприемаше нищо. Спеше.

16.

Марни въздъхна дълбоко и отвори очи. Тялото й бе отмаляло и обхванато от сладка леност, която проникваше във всяка клетка. Ударите на сърцето й бяха силни и отмерени. Почти усещаше как кръвта се разлива във вените й. Струваше й се, че никога не е била тъй спокойна и отпусната. Беше прекрасно да лежи така и да не прави нищо.

Прозина се и се протегна. Тъкмо тогава кракът й докосна нечий крак. Тя застина на място. После бавно се обърна на другата страна.

Ло спеше до нея. Русата му коса бе разрошена, а долната част на лицето му бе потъмняла от наболата брада. Завивките го покриваха до кръста. Гръдният му кош беше гол.

Като лежеше съвсем неподвижно и почти не смееше да диша, Марни го разглеждаше. Минутите бързо отлитаха. Нещо й подсказваше, че трябва веднага да напусне леглото, докато все още е в безопасност. Тогава при следващата си среща двамата щяха да могат да се погледнат с чиста съвест и да се преструват, че не са прекарали нощта в едно легло. Но тя бе толкова уморена от усилията да стои „в безопасност“, че нямаше сили да се помръдне.

Вентилаторът бавно се въртеше над главата й. Сънливото му бръмчене сякаш я хипнотизираше. Все още бе много рано и в спалнята царете сумрак. Затова тя си позволи през следващите няколко безценни минути да направи онова, което й се искаше, вместо онова, което й диктуваше съвестта. За момента си наложи да отхвърли всички неприятни мисли за смъртта на майка си, за несигурното бъдеще, свързано със съдбата на Дейвид, за невъзможната й любов към този мъж, който сега лежеше до нея.

Колко много го обичаше! Колко много го бе обичала, откакто за първи път я бе ослепил с убийствената си усмивка и я бе нарекъл малката.

— Добро утро.

Отначало си помисли, че й се причува. Но после видя как устните му се извиха в добре познатата усмивка. Очите му останаха затворени.

— Какво правиш при мен в леглото, Ло?

— Възбуждам се.

Тя преглътна така мъчително, че се чу.

— Откога си тук? Цяла нощ ли? Спал си тук?

— Да. Само от време на време заспивах. Слушах как дишаш. Наблюдавах те. Желаех те. — Той отвори очи. Бяха ослепително сини в сумрачната стая. Усмихна се и безпомощно сви рамене. — Възбуждах се.

— Как разбра, че съм будна?

— Усетих го. Започна да дишаш по друг начин. По-бързо. Все едно че беше възбудена. — Ло се пресегна и докосна нацупените й устни. — Възбудена ли си? — хрипливо прошепна той.

Тя само го гледаше втренчено и се къпеше в горещия син блясък на очите му. Марни неволно облиза устните си, от които той не откъсваше поглед.

— Възбудена ли си, Марни? — тихо простена Ло. — Не ми отговаряй, както смяташ, че е правилно или подходящо за случая. Кажи ми истината. Възбудена ли си?

Тя кимна, преди да отговори гласно. Едва отвори устни и той се примъкна до нея и я целуна леко. Отначало само леко докосна устните й няколко пъти. После езикът му погъделичка средата на горната й устна. Тялото й инстинктивно се устреми към него.

Ръката му я прегърна през шията и я привлече по-близо. Целувката му беше нежна, силна и влажна. Езикът му проникна навътре. Тя спонтанно вдигна ръце и ги сложи на гърдите му. Беше толкова приятно да докосва острите къдрави косъмчета. Любопитно ги оглеждаше, като ги подръпваше с пръсти.

Целуна я по устните, сякаш отново я благославяше, после се отдръпна и я погледна в очите. Марни смутено отдръпна ръцете си.

— Искаш ли да спрем, Марни?

Тя поклати отрицателно глава. Ло я гледаше втренчено, а краката му бавно изритаха завивките надолу.

Погледът й проследи движенията му и очите й удивено се разшириха.

— Не съм се шегувал, нали? — попита той.

— Не, определено не си.

— И какво ще правиш сега?

— Не съм сигурна.

— Помисли. — Ло взе ръката й, целуна горещо дланта й и я постави върху члена си. После тихо простена от удоволствие. — Имаш време.

Очите му потъмняха и лицето му се изкриви от наслада, когато пръстите й опипаха кадифения връх.

— О, Марни! — Малко по-късно, когато гърдите му бързо-бързо се повдигаха, простена: — Малката светица, как не!

Обърна я по гръб, наведе се над нея и заопипва с пръсти вързания на възел колан на халата й. Най-после го развърза и нетърпеливо го отметна настрани.

Веднага застина на място. Шумно си пое дъх. Очите му жадно, алчно огледаха голото й тяло. Най-накрая очите му се насочиха към лицето й и я погледнаха въпросително.

— Станала си много хубава, малката.

Пръстите му погалиха раменете й, спуснаха се надолу по едната ръка, като очертаха всяка вена от вътрешната й страна, после се насочиха към гърдите, опипаха едната и стигнаха до корема. Дланта му нежно притисна пухкавия триъгълник между бедрата й, преди да погали и тях.

Докосването събуди милион приятни гъделичкащи усещания по цялата й кожа. Тя вече не можеше да стои спокойно. Шията и гръбнакът й се извиха назад, когато пръстите му леко погалиха корема й. Тя сви колене, щом ръката му се плъзна по бедрото й. За първи път й се прииска да усеща само как тялото й реагира на ласките на Ло.

— Красива си — прошепна той. — Просто не знам къде да те целуна по-напред.

Спря се на устните й, докато палецът му игриво дразнеше зърното на гърдата й. С все още влажни от страстната целувка устни Ло го захапа. Тя впи пръсти в косата му и прошепна името му.

— Това какво означава, да или не?

— Да — простена Марни, — да.

С върха на езика си той ближеше зърното на гърдата й. Марни издаде някакъв звук, който много приличаше на ридание.

— Още?

— Да.

Той стисна с устни зърното и нежно го засмука. С горещия си език и смучещите си устни Ло сякаш предизвика избухването на някаква експлозия на насладата. Дотогава тя не бе предполагала, че любовта така може да разтърси цялото й същество. Жадуваше да го притежава целия.

Той реагира на тези сигнали, като се настани между бедрата й. Меката й топлина го обгърна. Ло промърмори доволно и проникна в нея.

Върхът на пениса му едва бе докоснал скъпоценното кътче на тялото й и това се оказа повече от достатъчно. Цялата й любов, всичкото й желание се концентрираха там и прераснаха в разтърсващ оргазъм.

Той възпламени тялото й като циклон. Марни го усети с корема си и с гърдите си. После зашеметяващо се разля по цялото й тяло и достигна до върховете на пръстите й. Тялото й продължаваше да потръпва от наслада дълго след като всичко бе свършило.

Най-накрая тя отвори очи и погледна Ло, зашеметена от реакцията на тялото си, което никога не бе смятала за прекалено чувствено.

— Съжалявам.

Ло отметна глава назад и се разсмя.

— За какво? За това, че си една от най-горещите жени, които някога са се раждали. Божичко, ти си невероятна — прошепна той и я целуна по устните. — Прекрасна и невероятна.

— Караш ме да се срамувам.

Цялото й тяло беше пламнало трескаво и това усещане се засилваше от неговия похотлив поглед, от движенията на ръцете му и устните му, които го опипваха и вкусваха.

— Ти имаш най-чувствителните гръдни зърна на света. — Тихият му глас бе изпълнен с възхищение и благоговение.

— Не са достатъчно големи — промълви тя, като неохотно отблъскваше ръцете му.

— Затова ли винаги са така щръкнали?

— Не е вярно!

— О, вярно е, малката.

Тази галена думичка учуди и двамата.

— За втори път ме наричаш така. Мислех, че не си спомняш.

— Сетих се едва когато започнахме да се любим.

— Защо тогава?

— Спомних си как един ден на плажа те наблюдавах и си мислех каква страхотна мадама ще станеш след няколко години. — Пръстите му леко погалиха зърната на гърдите й. — Спомням си как съжалявах, че няма да съм наблизо, за да видя как ще се превърнеш в жена. Като истински егоист аз съм доволен, че онзи проклет тип е разбил сърцето ти.

— Какъв тип?

— Онзи, когото си обичала. Който те е изоставил.

— О! — тихичко въздъхна тя.

— Ако не е бил той, сега нямаше да бъдеш моя. — Ло наклони глава и целуна розовото зърно. — Сигурно имам късмет.

Той продължаваше да целува тялото й, като не обръщаше внимание на задъханите й протести, когато устните му слизаха все по-надолу.

— Ло! — простена тя, когато той разтвори бедрата й. Приготви се да проникне в нея и каза:

— Марни, толкова дълго чакахме. Отвори очи и ме погледни.

Тя не само го погледна, но и обви шията му с ръце. Ло простена гърлено и проникна в нея. За миг остана неподвижен, като дишаше тежко и се взираше в лицето й.

— Няма ли да?

— Още не — каза той и целуна ъгълчето на устните й. — Устните ти са толкова предизвикателни.

— Така ли?

— Хъм-м-м. Някой ден ще ти разкажа какво съм си фантазирал за тях.

— Разкажи ми сега.

— Не.

— Защо не?

— Ще се смутиш, а аз не искам да свършвам още. Но ще стане, ако заговоря за тези неща.

Той отметна главата й назад и я целуна. После ръцете му се плъзнаха по тялото й и я обхванаха през кръста, Ло я настани в люлката на бедрата си и започна да я гали.

Тихото драскане на Венера по вратата събуди за втори път Марни. Напълно изтощени физически, двамата с Ло бяха заспали. Ръцете и краката им бяха здраво сплетени. Едната му ръка бе заровена в косите й, а другата собственически покриваше едната й гръд. Когато Марни се опита да се освободи, той дрезгаво промърмори:

— Стой мирно!

— Трябва да стана. Пък и Венера има нужда да излезе навън.

— Тази кучка — изломоти той, като се обърна по гръб и изрита завивката. — Ще я пусна навън и ще направя малко кафе.

Ло прегърна Марни и я целуна силно и страстно.

— Запази ми мястото.

После я остави, спусна крака от едната страна на леглото и тръгна към вратата на спалнята, без да забелязва, че е гол.

Но Марни не можеше да не забележи това. Тя лежеше сред безнадеждно усуканите чаршафи и му се възхищаваше, докато не се скри от погледа й. Цялото й тяло гореше от гордото усещане, че притежава най-красивия любовник в цялата вселена.

Като влезе в банята, Марни забеляза, че след изминалата нощ у нея са настъпили огромни промени. По корема и гърдите й имаше следи от целувките му. Болката между бедрата й беше по-скоро приятна. Тя се наслаждаваше на тези промени.

Взе набързо душ и се облече. Като носеше в ръце обувките си, тръгна боса през къщата по посока към кухнята. Една открехната врата привлече погледа й. Блъсна я леко и тя се разтвори.

Стаята на Дейвид. Това веднага й стана ясно. Навсякъде бяха нахвърляни дрехи, този негов навик по-рано я дразнеше, но сега й се видя мил и трогателен. Тук имаше и много плакати с изображения на рокзвезди и известни спортисти, а от един от тях, облечена само по бикини, сияйно се усмихваше Кристи Бринкли. Върху бюрото бе поставен малък модел на „Виктори“ а до него се виждаше купчина учебници.

Стаята вече носеше неповторимия отпечатък на Дейвид, макар че той съвсем отскоро живееше тук. Сред обичайните му вещи имаше и нов телевизор с видео — нещо, което той отдавна искаше да притежава. Върху нощното шкафче бе поставен нов телефон. В една кутия имаше цял куп касети.

Очите на Марни се замъглиха от сълзи, тя отстъпи заднишком, излезе и затвори вратата. Досега не бе осъзнала колко щедър е Ло. За Дейвид тази къща сигурно беше като истински рай, бяха го учили — главно поради нуждата, — че материалните блага не са най-важни.

Веднага трябваше да си го върне. Иначе можеше да го загуби завинаги. Щом го видеше, веднага щеше да му каже да се прибере у дома, където му беше мястото.

Ло бе обул чифт спортни гащета. Беше в кухнята. Когато Марни влезе, той разбъркваше портокаловия сок в гарафата.

— Кафето е почти готово.

— Не искам кафе.

Строгият й тон го накара да застине на място.

— Искам само да ми дадеш някакво обяснение за онези луксозни играчки, които си подарил на Дейвид. Мисля, че снощи се разбрахме по въпроса за твоето разточителство.

Много внимателно той постави гарафата на масата.

— Трябваше ли да си взема обратно онова, което вече съм му дал? Бъди разумна, Марни. Снощи само решихме, че аз съм един прекалено снизходителен баща, защото не съм виждал сина си цели шестнайсет години и че ти ще бъдеш по-търпелива с мен.

— Е, след като надникнах в онази стая на електронните чудеса, която се нарича негова спалня, търпението ми просто се изчерпа.

Ло подпря ръце на хълбоците си.

— И защо е тази внезапна реакция?

— Ти обсипваш Дейвид със скъпи подаръци, за да го съблазниш и да ми го отнемеш — обвини го Марни.

— Това не е вярно.

— Струва ми се, че е вярно.

— Защо да го правя?

— Защото искаш да си номер едно за всеки. Да си върхът. Шампионът. Най-важният.

— Преди по-малко от час — провлачено каза той — ти беше на върха. И се наслаждаваше на всеки миг. Или е по-добре да кажа — на всеки сантиметър?

Пламна цялата от гняв и смущение. Пусна обувките си на пода и набързо ги обу. Врътна се на токчетата си и закрачи към входната врата. Отвори я рязко и насреща й застанаха Венера и Дейвид.

— Мамо! — възкликна той. — Направо не можах да повярвам, когато видях колата ти отпред. Какво става?

Беше така стресната от срещата с него, че не можеше да продума. Освен това се опасяваше, че нещо във външността й може да му подскаже какво е правила през последните няколко часа в леглото на Ло.

— Заради баба ти, Дейвид — обади се Ло иззад гърба и. Марни най-сетне възвърна самообладанието си и тихо му съобщи:

— Тя почина вчера следобед.

— Вчера?

— Ние с Марни обсъдихме този въпрос и решихме да не ти разваляме празненството. Ще ви оставя сами. Хайде, Венера, отиваме в задния двор.

Кучето последва Ло, а Марни и Дейвид останаха сами. Той беше изпълнен с разкаяние.

— Божичко, мамо, съжалявам, че не бях наблизо.

— Нямаше как да узнаеш.

— Да, ама ти си била сама през тази нощ.

— Аз… всичко беше наред. Имах нужда от малко време, за да поразмисля.

Дейвид пристъпи напред и я прегърна.

— Сигурно се чувстваш ужасно. Знам как щях да се чувствам аз, ако нещо се бе случило с теб.

Тя го прегърна и силно го притисна към себе си. По бузите й потекоха сълзи.

— Благодаря ти, миличък.

— Кога ще бъде погребението? — попита той, като отстъпи назад.

— По-късно днес. Не виждах никаква причина да го отложа. Тя си беше приготвила всичко предварително. Пък и нали имаме онзи парцел в гробището — добави тя, мислейки за гробовете на Шарън и баща си.

— Ние с татко ще дойдем. В колко часа ще бъде?

Тя му каза.

— Опелото ще бъде кратко. — Дейвид кимна и няколко руси къдрици паднаха на челото му. Той машинално ги приглади назад. — Хареса ли ти купонът?

— Беше страхотно. До четири сутринта играхме покер.

— Покер ли?

— Ъхъ, татко ми даде някои указания и спечелих десет долара.

— А аз дори не знаех, че ще ходиш там.

— Вчера се опитах да ти се обадя и да поискам твоето разрешение. Сега знам защо не си била вкъщи. Отначало се страхувах, че татко няма да ме пусне.

— Защо?

— Искаше да знае дали родителите на Джак ще си бъдат у дома, дали ще има алкохол или наркотици и тям подобни. Трябваше да го убедя, че на Джак може да се разчита, както и на неговите гости. Той каза, че ми вярва, но все пак се обади на мисис Муър. — Дейвид се засмя. — Сега вече имам двама строги родители.

— Ло строг ли е?

— В неговата къща се спазват определени правила. Никаква телевизия, докато не си напиша домашните и той не ги провери. Само една сода на ден, но мога да пия пресен плодов сок колкото си искам. Три телефонни разговора дневно и всеки само по петнайсет минути. Касетофонът да свири така, че той да не го чува. Ло е също като теб, мамо. Дори ми каза, че не бива да се излежавам цяло лято, ами да си намеря работа, ако ми трябват джобни пари. Ясно ли ти е? Той е съгласен с теб. Казах му, че аз така и така се каня да си намеря работа.

— Харесва ли ти да живееш при него, Дейвид? — Марни знаеше, че е нечестно да го притиска така, но прекалено сериозното й изражение го подтикваше към откровен отговор.

— Ами да — отговори той, като жестикулираше смутено. — Това е страхотна къща. Ще се чувствам много самотен без Венера, вече така свикнах да е около мен. След вечеря ние с татко си говорим за разни неща — точно както правехме с теб. Понякога се шегуваме, но той става много сериозен, когато говорим за Бога и за честността, за онези неща, които наистина имат значение, нали разбираш?

Дейвид се прозина широко и прикри устата си с ръка.

— По дяволите! Съжалявам, мамо. Снощното безсъние ми се отразява.

— Защо не отидеш да си подремнеш? Ще се видим по-късно следобед.

— Сигурна ли си? Не искаш ли сега да си дойда у дома с теб?

— Не. Аз съм добре. Ти трябва да си починеш.

Той изпита видимо облекчение, макар че я прегърна силно. Марни вече бе излязла през входната врата, когато го чу да вика:

— Ей, татко? Къде си? — Точно така поздравяваше и нея, когато се прибираше у дома.

Как бе възможно тя да се мери с родния му баща, който можеше да си позволи да му купи нова кола и нов телевизор, когато тя цяла година се бе опитвала да събере пари за нови тапети в стаята му?

Въобще не бе възможно. Нямаше да го прави. Повече не.

17.

Марни тежко се изкачи по стълбите. Не запали лампите, макар че се смрачаваше и виолетови сенки изпълваха всеки ъгъл на къщата й.

Влезе в спалнята, свали черните си пантофки и остави дамската си чанта върху бюрото. Отиде до прозореца, който гледаше към задния двор, и няколко минути остана така, взирайки се в пространството. Отчаянието я обезсилваше.

Точно когато се канеше да се обърне, забеляза футболната топка на Дейвид, която лежеше забравена под азалията. Изглеждаше някак самотна, захвърлена, забравена, като истинско олицетворение на мъката в живота й.

С тежка въздишка тя посегна да разкопчее ципа на черната си рокля.

— Нека да ти помогна.

Подскочи от изненада и рязко се обърна. Ло стоеше на прага, все още облечен с тъмния си костюм и бялата си риза. Когато сърцето й започна да бие по-спокойно, Марни го укори:

— Изплаши ме до смърт. Откъде изникна?

— Ние те последвахме.

— Ние ли? Къде е Дейвид?

— Изпратих го у дома. Не искаше да отиде, но му казах, че нашият разговор ще е само за възрастни и че той не е поканен.

— Какъв разговор?

— Онзи, който ще започнем ей сега. Първо искам да знам как се чувстваш.

— Имаш предвид след погребението на майка ми ли? — Той кимна утвърдително. — Спокойна съм, защото знам, че тя почива в мир. Най-накрая.

— Добре. Но преди да започнем, нека да свалим тази рокля. — Ло влезе в стаята. — Обърни се.

— Нямам намерение да събличам роклята си, Ло. Ако ще разговаряме, предпочитам да остана с нея. Той явно нямаше желание да спори.

— Както искаш, но аз ще се посъблека.

Ло свали сакото и вратовръзката си и ги хвърли в долния край на леглото. Разкопча яката на ризата си и нави ръкавите й.

— Ето. Така е много по-добре.

— Всъщност радвам се, че си тук — каза Марни. — И аз искам да поговоря с теб.

— Давай.

— Ти си пръв.

— Добре. — Той подпря ръце на хълбоците си, пое си дълбоко въздух и няколко секунди се взираше в пода между краката си, преди да вдигне очи и да я погледне. — Ние с Дейвид вече обсъдихме този въпрос.

— Какво сте обсъдили?

— Искаме да отидем в съда и по законен път да променим фамилното му име на Кинкейд.

Думите му я пронизаха болезнено. Едва не извика от мъка. Тази промяна на името означаваше много. Тя определяше окончателно самоличността на Дейвид. Той вече щеше да бъде син на Ло. А не неин.

— Разбирам — хрипливо изрече Марни.

— Искам публично да го призная за мой син.

— Не е необходимо, Ло. Майка ми те заплашваше с публично изобличение, но това никога няма да стане.

— Знам, но то вече ми изглежда съвсем незначително. Всъщност бих искал всички да знаят кой е Дейвид и колко много означава за мен. Тази сутрин се обадих на моите родители и им казах за него.

— А те как реагираха?

Той огорчено поклати глава.

— Имаш предвид, след като се съвзеха от шока ли? Следващата седмица ще пристигнат да се запознаят с внука си. Той говори и с двамата и навъртя една дяволски голяма сметка. Мисля, че се обичат вече.

Марни усети, че се задушава, обърна му гръб и се приближи до прозореца.

— Това е чудесно. Толкова се радвам за Дейвид. — Помълча малко. — Като се има предвид тази новина, наистина е хубаво, че и аз стигнах до някои заключения.

Пое си дълбоко дъх и тесните й рамене се повдигнаха.

— Нямам намерение да се боря с теб в съда, Ло. Първо, аз не мога да се меря с теб. Ти си му родният баща. Това само по себе си е достатъчно. Аз му бях отлична майка, но засега ти май също се справяш отлично, което, да си призная, ме изненадва. Второ, никога няма да позволя Дейвид да бъде поставен в такова положение, че да му се наложи да избира между нас двамата. Той те обича. Вярвам, че ние и двамата го обичаме и искаме най-доброто за него. Той е щастлив, че живее при теб. Иска да носи името ти. Смятам, че е най-добре Дейвид да остане за постоянно при теб. Смятам да му кажа точно това.

Гърлото й беше така стегнато от напрежение, че я болеше. Думите с мъка се изтръгваха от устните й.

— Така или иначе след две години той ще отиде в колеж. — Тя наведе глава. — Нали виждаш, че не съм чак такава егоистка. От деня, в който Шарън ми каза, че е бременна, аз исках бебето, защото имах нужда да обичам някого и той да ме обича. Щом се грижиш за едно дете, то те обича инстинктивно. Шарън монополизираше цялото внимание на родителите ми, макар и в отрицателен смисъл. Тя ги изтощаваше. Не им оставаха сили да се грижат за мен. Тъй че аз имах нужда от Дейвид, както и той имаше нужда от мен. — Марни погледна през рамо към Ло. — Но той вече няма нужда от моите грижи. И не мога да го натоваря с отговорността да се грижи за моето щастие и да ми осигурява онова, което ми е необходимо. Няма да го направя.

— Чувствам се задължен да те прекъсна — обади се Ло. — Не смяташ ли, че си прекалено строга към себе си?

— Не искам да изглеждам като мъченица. Не си мисли, че се виждам като такава. Цял ден се подготвях, за да произнеса тази реч. Всяка дума идва направо от сърцето ми. Моля те, остави ме да се доизкажа. Има и още нещо.

Ло кимна с глава, давайки й знак да продължи.

— Онова, което се случи тази сутрин.

— Да?

— Имаше няколко причини да се случи.

— На първо място — добра предварителна подготовка.

— Ло, моля те.

— Извинявай.

Той нетърпеливо махна с ръка.

— Толкова ужасно се чувствах, след като умря мама. Бях отчаяна, нали разбираш. Питах се струва ли си да се живее, след като животът има такъв тъжен и жалък край и все неща от този род.

— Разбирам те. Имаше нужда от близостта на друго човешко същество и от някакво доказателство, че може би си струва да се живее.

— Да — каза тя, някак смътно учудена, че той я разбира така добре и може да опише чувствата й. — Точно така. И…

— Още ли има?

— Това беше много критичен момент.

— Ти търсеше отдушник за чувствата си. И го намери в секса — този върховен емоционален и физически катарзис.

— Точно така — тихо каза тя.

— Това ли е всичко? — попита Ло, като се приближи до нея.

— Да.

— Лъжкиня.

Марни рязко вдигна глава.

— Какво?

— Лъжеш. Има и друга причина за това, че поиска да правиш любов с мен. — Повдигна брадичката й с пръст. — Ти ме обичаш. Нали така, Марни? — Тя преглътна, облиза устните си и примигна. — Нали така? — повтори Ло.

Тя затвори очи и поклати утвърдително глава.

— Аз съм онзи проклет кучи син, който разби сърцето ти.

— Ти не го направи нарочно — рече тя и отвори пълните си със сълзи очи. — Просто направи така, че за мен беше невъзможно да обичам когото и да било друг. Дори аз не съм знаела, че една момичешка любов може да продължи толкова дълго.

Усети как бремето на последните седемнайсет години падна от сърцето й. Струваше си да пожертва малко от гордостта си, за да може свободно да говори за любовта си към него.

— Винаги съм те обичала. И когато се търкаляше със сестра ми върху онова одеяло на плажа. И когато излетя в космоса. И когато пристигна разярен вкъщи, за да кажеш за анонимните писма. Винаги съм те обичала, Ло Кинкейд.

Той я прегърна и я привлече към себе си.

— Марни, скъпа моя, толкова много време трябваше да измине, но сега и аз те обичам, и то страшно много. — Ло привлече главата й и целуна челото й под къдриците. Но когато се отдръпна, лицето му беше намръщено.

— Биваше си я твоята реч, но съдържаше доста глупости. Дейвид няма никакво намерение да те напусне и да остане за постоянно при мен. Много пъти ми го е казвал съвсем категорично. Всъщност никак няма да се учудя, ако в момента си прибира багажа и се готви да се върне при теб. Другото е, че никога не съм те смятал за мъченица. Ти със сигурност не си егоистка. Всъщност по-всеотдайна личност от теб никога не съм срещал. Имаш голямо сърце и можеш много силно да обичаш, на което аз се каня да разчитам в бъдеще. — Той леко я целуна по устните. — И ако ти ме бе оставила да завърша моята реч, преди да започнеш твоята, щеше да разбереш, че Дейвид не е единственият Хибс, чието име бих искал да променя на Кинкейд.

— Какво?

— Според мен един съдия ще може да се справи и със сватбата, и с промяната на името. Така ще убием с един куршум два заека. Така ще направим само едно посещение в съда и тъй като в центъра на града много трудно се намира място за паркиране…

— Ло!

— Какво?

— Ти искаш да се ожениш? За мен?

— Разбира се, че за теб. Ти ще си майката на всички бъдещи малки кинкейдчета. — Той притисна с длан корема й. — Тъй като наруших моето собствено златно правило и не взех предпазни мерки, някое от тях може вече да се е настанило тук.

Той я целуна нежно и устните му все още докосваха нейните, когато добави:

— Последния път, когато не използвах презерватив, имах голям успех, тъй че искам да те закарам пред олтара колкото може по-бързо. Ще ми се другите ми деца да имат всички преимущества, от които е бил лишен досега Дейвид — например да бъдат законно родени.

Ло обхвана гърдите й с длани, а пръстите му потърсиха зърната им и ги накараха да се втвърдят от желание.

— Искам да гледам как кърмиш нашите деца.

— Ло! — Марни удивено прошепна името му и обхвана лицето му с длани.

Той се наведе и страстно я целуна. Тя здраво го прегърна през врата, а езикът й неудържимо потърси неговия, разкривайки по този начин вродената й чувственост, която бе запазена само за него.

— В тази къща има правила — дрезгаво каза той и прекъсна целувката, докато все още можеше да мисли. — Ти ще си останеш все така прекрасна и независима. Аз ще се превърна в един верен и ужасно страстен съпруг.

— Сюзет и нейните двойнички ще трябва да изчезнат.

— Съгласен. Пък и никоя не може да стъпи и на малкото ти пръстче, когато се излегнеш по гръб между два чаршафа. — Усмивката му бавно се стопи и очите му станаха сериозни. — Единственото нещо, от което не мога да се откажа, Марни, е моята работа. Ако не мога да летя, аз няма да бъда Ло. А ако не съм Ло, ти няма да ме обичаш. Нали така?

— Точно така.

— Ще стана страхлив — продължи той с все същия сериозен тон. — Семействата преживяват истински ад след излитането на поредната космическа совалка. Виждал съм това да предизвиква нервни кризи. Да съсипва бракове.

— Чуждите бракове нямат нищо общо с мен — каза тя и уверена тръсна глава. — Аз съм силна. И безкрайно търпелива. Виж колко дълго те чаках.

Очите му потъмняха от страст.

— Познавам това чувство.

Ло се притисна плътно към нея, не оставяйки никакво съмнение за намеренията си, и посегна към ципа на роклята й.

— А сега може ли най-после да свалим тази рокля?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.